111 
kan den, naar den med sin udprægede lugt har opsporet en eller anden 
delikatesse, gaa ind i forholdsvis grnnde bngter. Saaledes fortalte en 
fisker fra Sandtorv (ved Nordkyn), at en hel skare for etpar aar siden 
var gaaet op til hvalfangerstationen i Mehavn for at forsyne sig af de 
der liggende hvalskrotter. Enkelte kom lige op i fjæren og blev 
haket fast fra land. 
I tidligere tider pleiede man fra Hammerfest at reise ud paa 
haakjerringfiske allerede sidst i mars maaned, men i de senere aar 
foregaar afreisen først i mai, og i heldigste tilfælde kan man gjøre 
turen paa 4 a 5 uger, i regelen medgaar 8—10. Som oftest gjøres 
to fangstreiser hver sommer, og fra den sidste kommer de tilbage i 
slutningen af august eller begyndelsen af september. Eartøierne har 
en besætning af 6--7 mand, skipperen og bedstmanden iberegnede. 
I rummet under storlugen er anbragt et fad paa 8 a 10 hektoliter, 
og fra dette fører en rende, som forgrener sig i to eller tre dele til 
de fade, man ønsker at fylde. Under storm og sjø kan ikke stor¬ 
lugen være oppe, derfor er der i den et lidet firkantet hul, hvorigjen- 
nem leveren puttes ned i det førnævnte fad. 
Til et bankfartøis udrustning hører en hel mængde ting, hvoraf 
blot skal nævnes drægger og solide toug til varpet (350—400 favne), 
linespil og taljer til at heise op fisken med, 200 favne 12 garns toug 
med jernlænke, jernsten og angler (jukse), to store knive, reservefor- 
raad af jernstene, snøre angler og kjettinger, o. s. v. Anglerne er 
ikke direkte fæstede i den egentlige line, men der er indskudt et 3 
favne langt tjæret toug, hvortil jernstenen og anglekjettingerne atter 
er heftede. Paa hver line er der to angler, som følger saa nær paa 
hinanden, at madingen paa den første saavidt gaar klar af nr. 2. 
Jernstenen har en vegt af 5—6 kg. Et almindeligt toug vilde haa- 
kjerringen bide af, derfor maa anglerne være forsynede med jern- 
lænker. Som agn bruges i begyndelsen spæk af sæl, senere fristes 
den med kjød af sine egne artsfrænder, og dette viser sig at være 
tilstrækkeligt som lokkemiddel. 
Efterat leveren er taget ud af fisken, blæses maven oj ved hjælp 
af en liden blæsebælg, for at ikke fisken skal synke ned paa det sted, 
hvor man har ankret, og paa den maade tjene kameraterne til føde, 
saa de taber appetiten paa agnet. Denne fremgangsmaade er aar- 
hundreder gammel; i en dansk Norges beskrivelse fra 1651 heder det 
i ordret citat: „Om sommeren naar den kommer paa deris Eisker 
