114 
paa hengivenhed ligeoverfor en mand, som engang havde helbredet 
den. For dyrene, ialfald for de mere intelligente af dem, ser menne¬ 
sket formodentlig ud som et væsen, som ogsaa hører med til dyrenes. 
Med hensyn til legemsbygning viser det sig som et slags abe, det 
viser sine følelser ved tegn og gebærder, dets tale er for dyrene 
en blanding af lyd, som for dem ikke udtrykker nogen fornuftig 
mening mere end dyrenes lyd udtrykker det for os. Mange af 
menneskets sædvaner svarer til dyrenes og hvad angaar menneskets 
bøiere tanker og aandelige bestræbelser, saa eksisterer de ikke for 
dyrene. Erkjendelsen af en fælles animalitet er det baand, som i 
virkeligheden knytter mennesket til dyret, og som ikke paa noget 
punkt træder saa tydeligt frem som i den beredvillighed, med hvilken 
børn og unge dyr fraterniserer med hinanden. Alle børn, undtagen 
de, hvis natur er blevet forandret ved haard behandling eller slet 
eksempel, ligner unge dyr. Læg for eksempel merke til den natur¬ 
lige maade paa hvilken børn leger med hundehvalpe, killinger eller 
lam, og det behag med hvilke disse tager del i legen. Hverken barn 
eller dyr frygter for hinanden og betragter hverandre som hinandens 
lige. Dyret ved ogsaa, at det til en vis grad kan gjøre sig forstaae- 
ligt for mennesket. Naar det er i nød paakalder det ofte menneskets 
hjælp, som om det henvendte sig til en af sine lige. Dette finder 
sted selv hos dyr med liden intelligents. Ménault anfører et, som 
det synes fuldt paalideligt, eksempel paa dette. 
En ung dame sad i et værelse, som vendte ud mod en hønse- 
gaard, i hvilken kyllinger, ænder og gjæs gik overladte til sig selv. 
En andrik kom saa ind i værelset, nærmede sig damen, greb med sit 
neb fat i kjolens underkant og sled voldsomt i den. Overrasket søgte 
hun at jage dyret bort med haanden, men fuglen gjorde modstand. 
Eorbauset lagde hun lidt nøiere merke til denne dyrets besynderlige 
optræden og saa da, at andriken ønskede at føre hende udenfor værelset. 
Hun reiste sig da, og andriken vraltede hurtigt afsted foran hende. 
Mere og mere forbauset fulgte hun den, og den førte hende da hen 
til en dam, hvor hun saa en and, som havde faaet sit hoved ind i 
aabningen af en rende. Hun skyndte sig at befri det stakkels dyr 
og give det tilbage til andriken, som med høie skrig og ved flaksen 
med vingerne ytrede sin glæde over, at dens kammerat var blevet 
befriet. Nu er anden ialmindelighed anseet for at være et temmelig 
indskrænket dyr; men denne and var dog ikke alene istand til at føle 
