115 
medlidenhed med sin kammerat, men den havde forstand nok til at 
søge hen til det eneste sted, hvorfra den virkelig knnde faa hjælp, 
idet den søgte hen til et menneske i den fulde overbevisning om, at 
den kunde gjøre sig forstaaelig for dette. 
I Nelson, Nyseeland, blev i 1888 et beboelseshus reddet for at 
ødelægges af ildebrand ved en vagtelhunds klogskab. En nat faldt 
et brændende stykke ved ud af ovnen og ned paa kjøkkengulvet. 
Da hunden blev dette var, løb den ind i soveværelset til en i huset 
boende dame, vækkede hende og vendte derpaa tilbage til kjøkkenet. 
Da damen imidlertid ikke indfandt sig, løb den atter ind i soveværelset, 
vækkede atter damen og gik, da hun var staaet op, foran hende ud 
i kjøkkenet, som hun fandt fyldt af kvælende røg, og hvor der var 
brændt hul i gulvet. Hun fik da slukket ilden. Det assuranceselskab 
i hvilket huset var assureret, paaskjønnede hunden ved at forære den 
et sølv halsbaand. 
Enkelte dyr, saasom hunden og skildpadden, synes at have en 
medfødt tilbøielighed for menneskets selskab, og den førstes hengiven- 
hed for mennesket synes at være særlig sterk. Disse dyrs tilslutning 
til mennesket er ganske besynderlig; thi hvilket aandeligt slegtskab 
kan der vel egentlig tænkes at bestaa mellem et menneskeligt væsen 
og en hund eller en skildpadde? Imidlertid er det ikke alene hunden, 
som er istand til at føle hengivenhed for mennesket og til at tjene 
det med den høieste grad af troskab, men menneskets følelser for 
hunden er ofte ligesaa egte og endog dybere end den hengivenhed, 
det føler for noget menneske. Dersom vi indrømmer — og hvem kan 
egentlig bestride vor ret dertil? — at menneskets sympathi for hun¬ 
den fremkalder en lignende følelse hos denne, og at, som følge heraf 
de to skabninger er knyttet sammen ved gjensidig tilbøielighed, efter 
hvilket princip kan man da, idetmindste i dette tilfælde, paastaa, at 
hundens sjelsliv er grundforskjelligt fra menneskets? Det samme maa 
vi antage ogsaa for andre tilfælde. Jægeren føler rimeligvis ikke saa 
intens glæde ved jagten som hans hest eller hans hund; thi de sidstes 
fyrigere temperament maa give deres fornøielser en ild, som mennesket 
savner; men baade for dyrene og for mennesket er ialfald granden til 
fornøielsen væsentlig den samme. 
Det er rimeligvis fordi dyrene betragter mennesket som en skab- 
ning af samme slags som de selv, at saa mange vilde dyr kan tages 
lige fra sine oprindelige opholdssteder og tæmmes. Elefanter, aber 
