116 
og slanger giver eksempler paa dette. I et verk om Amazon- og 
Madeirafloden udtaler E r a n t s Keller sig om dette paa følgende 
maade: Næsten alle større, sydamerikanske dyr er det let at tæmme; 
viidsvinet, hjorten og endog jaguaren, ikke at tale om aber, papegøier 
og hønsefugle. Der gives neppe et hus eller en hytte i hele amazon- 
strøget, som ikke vrimler af dyr som arara, marianita, jacamin, tukan, 
aber o. L, som undertiden er saa latterlig tamme, at de bliver i høieste 
grad brydsomme. Endogsaa giboia — en slags boa constrictor — 
sees ofte ugenert at dræbe rotter, mus og andet kryb i husene. 
Keller omtaler ogsaa, at vilde tapirer kan blive ganske tamme i løbet 
af 2—3 dage. Bates fortæller, at i de lavere amazonstrøg faaes 
conitas i tam tilstand hyppigere end nogen anden slags aber. India¬ 
nerne er meget indtaget i dem, mens de er unger, og kvinderne lader 
dem ofte die sig. De holder sig til sin herre og følger ham ofte 
lange strækninger. 
Dersom dyrene betragtede mennesket som et væsen, som ikke 
stod i nogetsomhelst forhold til dem, vilde frygten for det ukjendte 
formodentlig afholde dem fra at angribe det. 
Et dyr, som er sterkt nok, vil imidlertid, naar det plages af 
hunger, angribe mennesket akkurat som det under lignende omstæn- 
digheder vilde angribe et andet levende væsen. Den besynderlige 
overtro, som engang var meget udbredt, og som endnu ikke er fuld- 
stændig udryddet, at dyrene havde en medfødt rædsel for mennesket, 
har ikke faaet nogen bekræftelse hverken af jægere eller af reisende. 
Heraf følger dog ikke, at et vildt dyr vil anfalde et menneske, saa- 
snart det faar øie paa det, selv om mennesket ikke vilde være istand 
til at modstaa angrebet. Nogle faa, særlig graadige dyr, saasom 
væselen, synes at dræbe, blot fordi de finder en tilfredsstillelse i det, 
men i almindelighed angriber ikke dyrene andre, medmindre de 
drives af sterke bevæggrunde, som naar de f. eks. søger føde for sig 
selv og sine unger, og de da pludselig overraskes eller angribes, eller 
naar de tror, at de vil blive angrebne. Dersom et menneske angribes 
af et vildt dyr, maa vi henføre angrebet til en af disse grunde. 
Mangler saadanne tvingende - grunde, behandles mennesket med lige- 
gyldighed. Den krig, som raser mellem dyrene, er en forsvarskrig. 
Det er alene de menneskelige naturer, som drives af forfængelighed 
til at slagte sine medskabninger for at vinde land, som de ikke be¬ 
høver, eller for at bevise sin fysiske overlegenhed over andre nationer. 
