117 
Saadanne motiver leder ikke dyrene. Naar hjorden af dyr forlader 
sit almindelige jagtfelt eller sine almindelige græsgange og søger at 
komme i besiddelse af nye, saa er det, fordi de første har holdt op 
med at skaffe tilstrækkelig føde, eller fordi de af andre grunde er 
blevet umulige at være paa. 
De, som har reist i uudforskede eller lidet besøgte egne, omtaler 
ofte den frygtløshed, med hvilken mindre dyr nærmer sig mennesket, 
som de ikke er vant at se. Da jeg for mange aar siden levede paa 
Nyseelands nordø blev jeg særlig forbauset over nogle derværende 
fugles tamhed. Man behøvede blot at sidde eller ligge stille nogle 
minuter paa marken mellem træerne eller paa et aabent sted mellem 
bregnerne, og skovrødkjeiken (som desværre saa hurtigt blev udryddet) 
vilde snart opdage en og med største fortrolighed slaa sig ned paa en 
eller anden del af legemet. Man er i saadanne tilfælde velseet af de 
lavere dyr og behandles. som en ven, indtil dyret faar erfaring for, 
at mennesket kan optræde ogsaa som fiende og lærer at holde sig i 
afstand. Til sine tider gjør dog dyret denne erfaring for sent. Idet 
professor R. Bo u dier Sharpe skriver om den formodentlig nu 
uddøde stær fra Réunion (frugilegus varius) siger han, at denne fugl, 
ligesom saa mange øformer, synes at have fremskyndt sin undergang 
ved sin tamhed og ligegyldighed for fare. Mr. P o 11 o r fortæller i 
1868, at fuglen da var blevet sjelden paa Réunion, at ingen havde 
hørt noget til den paa de to sidste aar. Den formodedes dog endnu 
at findes i skovenes indre. Gfamle folk, som kunde erindre den tid, 
da fuglene var meget almindelige, fortalte ham at disse fugle var saa 
dumme og saa frygtløse, at man let kunde fælde dem ved hjælp af 
en stok. 
Intet beviser klarere den menneskelige aands overlegenhed over 
dyrene end den kjendsgjerning,, at, uagtet nogle af husdyrene gjennem 
aartusener har paa en maade været menneskets forbundne, saa er dog 
disse dyrs intelligents ikke blevet i merkelig grad udviklet. Utallige 
papegøier har man lært at tale og har lært dem til klart og tydeligt 
at udtale enkelte sætninger. Dette godtgjør, at der ikke er nogen 
fysisk hindring for, at papegøien kan tale; desuagtet viser ikke pape- 
gøiernes slegt det ringeste tegn til at ville erhverve sig den artiku- 
lerede tales nyttige kunst. Papegøierne snadrer frit sig imellem og 
udveksler sikkerlig tanker, men deres tanker er ikke vore tanker, og 
om den artikulerede tale end er en hensigtsmæssig indklædning for 
