167 
hvad tænderne river løs fra bunden, kommer op i nettet. I nærheden 
af land gaar det godt an at kaste skraben et stykke ud paa våndet 
og saa fra stranden trække den iland. En anden maade at ophente 
alger fra større dyb er at slæbe et langt toug iangs bunden. Med 
visse meliemrum er der til touget fæstet fiskekroge, der river tangen 
løs; touget holdes nede ved bunden ved hjælp af ét par stene. ha 
den overveiende del af tangen vokser i ringere dyb, kan man til en 
begyndelse godt hjælpe sig blot med jernriven. 
Studiet . af algevegetationen gaar selvsagt lettest for sig ved lav 
vandstand. Langs den norske kyst er forskjellen mellem flod og fjære 
temmelig betydelig, men den varierer temmelig meget. Mens man 
saaledes i Kristianiafjorden neppe kan tale om flod og fjære, saa gaar 
forskjellen mellem høieste og laveste vandstand straks nord for Bergen 
op til ca. 2 meter under almindelige forhold, og længere nord er den 
endnu større. Paa grund heraf blotlægges i ebbetiden en temmelig 
stor del af algevegetationen, især hvor granden er svagt skraanende. 
Ror man ved ebbetid langs en strand med rig tangvegetation, saa er 
noget af det første, som falder i øinene, den store forskjel i tangens 
udseende over våndet og under våndet. Algevegetationen i bæltet 
mellem høieste og laveste vandstand har et ganske andet præg end 
vegetationen paa steder, der stadig ligger under vand. Af denne grund 
vil vi med den svenske algolog Kjellman kalde det afsnit af hav- 
bunden, der tørlægges i fjæretiden, for det litorale bælte eller 
den litorale region. Den litorale region vil naturligvis have en 
høist varierende bredde; jo mere svagt skraanende bunden er, desto 
større del tørlægges naturligvis under fjæretiden; høiden af den lito¬ 
rale region maa naturligvis afhænge af forskjellen mellem flod og 
fjære; den er større, jo længer nord man kommer. 
Era nederste vandstandslinje og ned til dyb af 20—80 meter er 
algevegetationen endnu i almindelighed meget rig; herfra bliver den 
imidlertid sparsommere og sparsommere, men man kan dog sige, at 
vegetationen har et nogenlunde ensartet præg fra ebbegrænsen og ned 
til ca. 40 meters dyb. Dette bælte af havbunden, hvis bredde selv¬ 
følgelig ogsaa varierer med bundens steilhed, benævner vi med Kjell¬ 
man den sublitorale region. Bundskrabninger, der foretages 
paa større dyb end 40 meter, viser, at algebestanden her er meget 
tarvelig, og de tangarter, der forvilder sig saa langt ned, er gjerne 
meget daarligt udviklede. Hovedaarsagen hertil er vel, at algerne 
