182 
store strækninger er fuldstændig ensartet, saa veksler formationerne i 
den snblitorale region fra sted til sted paa en i det hele temmelig 
uregelmæssig maade, saaat floraen i samme dybde paa ganske nær¬ 
liggende steder kan være temmelig forskjellig. Vi skal dvæle lidt ved 
de almindeligste formationer. 
Enhver vil vistnok huske fra fiske- eller roture en meget lang¬ 
strakt, brun tangart, som ofte paa temmelig dybt vand sender sit 
lange, traadformede løv fra bunden op til vandfladen. Traadene er 
beklædt med en fin haarklædning og varierer i tykkelse; i alminde- 
lighed er de omtrent saa tykke som en griffel, men de kan ogsaa 
være saa tynde som en strikkepind. De skyder ofte op i saadan 
masse, at de lægger sig omkring aarerne og er til hinder for roningen. 
Blandt bønderne har denne tangart forskjellige navne (kjerring- 
haar, manntau, maraal). Denne alge er kun enaarig, men den vokser 
saa hurtig, at den i løbet af sommeren kan opnaa en længde af indtil 
9—10 meter. Den optræder i størst mængde i trange, grunde sund, 
som ikke er udsatte for det aabne hav. Den angiver med nøiagtighed 
strømmens retning og dermed, om søen stiger eller falder; den del af 
de slimede traade, som naar overfladen, lægger sig nemlig i retning 
af strømmen, selv om denne er meget svag eller næsten umerkelig. 
Algen danner paa grund af sin masseoptræden en særegen formation 
paa havbunden. Dens botaniske navn er chordct filum (fig. 44), hvor¬ 
for formationen bliver at kalde chorda-formationen. Den 
vokser fra ganske ringe dyb lige ned til 10 meter. Eorat undersøge 
bygningen af chorda, skjærer vi et stykke af en traad over paa langs. 
Vi ser, at den er hul, at der med regelmæssige mellemrum findes 
tvervægge, saaat traadene paa en maade bliver leddede omtrent som 
bambusrør (fig. 44 B). Til en mere indgaaende undersøgelse maa 
vi ligesom ved blæretang med en skarp barberkniv skjære ét ganske 
tyndt snit paatvers af traaden. Vi ser da, at væggen, som begrænser 
den indre hulhed, er dannet af celler, der med stor regelmæssighed 
ligger ved siden af hverandre og minder om cellerne i en bikage. 
De aftager i størrelse, efterhaanden som man nærmer sig overfladen. 
Alleryderst er denne bedækket med et lag celler af et eiendommeligt 
kølleformet udseende, mellem hvilke sporehusene sidder (fig. 44 C). 
Disse er celler, hvis indhold lidt efter lidt deler sig i en hel del smaa 
klumper, sporer. Naar sporehusets væg brister, kommer hele svær- 
men ud i våndet. De er forsynede med 2 svingtraade, hvormed de 
