189 
pighed er en meget udpræget 11-aarig periode, der ikke blot lader 
sig forfølge gjennem hele vort aarhundrede, men ogsaa langt ind i 
forrige. Hvor skarpt de aar, da solflekkerne er talrigst, „solflekaar u ,. 
som vi kunde kalde dem, adskiller sig fra dem, hvor flekkerne er ind- 
skrænkede til et minimum, viser Schwabes iagttagelser. I 1843,. 
der var et minimumsaar, noterede han saaledes kun 34 grupper mod 
330 grupper i 1848, der var et maximumsaar. Efter Schwabe er 
følgende aar maximumsaar for solflekker: 1789, 1804, 1816, 1828, 
1837, 1849, 1860, 1871 og 1883 mens et minimum falder i 1783, 
1798, 1811, 1823, 1834, 1844, 1856, 1867, 1878, 1889. Fortiden 
staar vi ligesom i 1883 under indflydelse af et maximum. 
For nu at udfinde sammenhængen mellem solflekkerne og fæno- 
mener paa jorden, saa laa det nær at undersøge, om der paa jorden 
kunde eftervises nogen 11-aarig periodicitet, og der fremkom da, vist- 
nok først efter aartiers arbeide, høist merkelige kjendsgjerninger. 
Siden 1852 blev det med bestemthed paavist, at magnetnaalens dag¬ 
lige bevægelser, der ligesom alle magnetiske fænomener paa jorden 
kun kan finde sin forklaring i begivenheder paa solens overflade, var 
sterkest i flekrige aar, og i den nyere tid er solflekkernes 11-aarige 
periode atter paavist i alle jordisk-magnetiske fænomener. At det 
pragtfulde nordlysfænomen ogsaa har en 11-aarig periode er tillige 
almindelig bekjendt. I de polare egne iagttages der vistuok hvert 
eneste aar en mængde nordlys, men de store, pragtfulde nordlysfæno- 
mener, der foregaar i saadanne høider, at de endog bliver synlige paa 
Sydtysklands bredder, falder altid i eller omkring de saakaldte „sol- 
flekaar“. Det vakre nordlys, der den 30te marts dette aar oplyste 
Østersøens kyster saa klart, at fiskerne om natten gik til sin gjerning- 
uden kunstig belysning, er det nyeste bevis herfor, og gjennem aar- 
hundreder kan de pragtfulde tildels lige til ækvator sjmlige, historisk 
bekjendte nordlys, tilbageføres til „solflekaar“. H. Fritz gjør saa¬ 
ledes opmerksom paa ikke mindre end 20 tilfælde siden 1621, i hvilke 
polarlys, der paa grund af sin uhyre udstrækning er blevne historiske,, 
falder i solflekkernes maximalperioder. 
Ulige vanskeligere er det at eftervise sammenhængen mellem sol¬ 
flekkerne og temperaturforholdene paa jorden. N. Herschel troede^ 
af de engelske kornpriser i tidligere tider at kunne slutte, at tempe¬ 
raturen og markernes frugtbarhed af og tiltog med solflekkerne, hvor¬ 
for en daarlig høst let skulde falde paa aar, hvor flekkerne var ind- 
