191 
andringer i temperaturen, der atier stod i en paaviselig forbindelse 
med solflekkerne. Endnu længer tilbage rækker iagttagelserne fra 
landvæsenets omraade samt pæleobservationerne i floderne. Saaledes 
bekræfter de siden 1700 iagttagne tilfælde af kulde sent paa vaaren, 
for det meste i mai maaned, Koeppens resultat om den af kjølende 
virkning af solflekkerne, thi mere end to trediedele af saadanne til¬ 
fælde falder i aar, der ligger omkring maximum af solflekker. Med 
hensyn til vandstanden i floderne saa indtræffer gjerne høi vandstand 
i kjølige, fugtige aar og lav vandstand i varme og tørre. Hvad flo¬ 
derne Weichsel, Oder, Elben, Weser, Rhinen og Seine angaar, saa 
falder ogsaa virkelig den høieste vandstand sammen med eller i nær¬ 
heden af „solflekaar a , og betegner altsaa disse som kolde og fugtige. 
Ogsaa Nilen, hvis vandstand i aartusinder er iagttaget med større 
nøiagtighed end nogen anden stor flod, synes at udstrække sine over¬ 
svømmelser videst i „solflekaar“. De største høivande i Misisippi 
faldt i aarene 1815, 1824, 1849 og 1860; til sammenligninger aarene 
1816, 1849, og 1860 maximum sa ar for solflekker. Endnu mere lære- 
rig er en lang fortegnelse over langvarige tørkeperioder, som H. Eritz 
har opstillet; de falder i dusinvis paa eller omkring tidspunkter med 
faa solflekker. Koeppens resultater bekræftes ogsaa paa det skjøn¬ 
neste af gletschernes bevægelser. Som bekjendt rykker de frem med 
sin nederste ende i kolde aar. Næsten overalt, hvor dette er iagttaget, 
har det været i nærheden af „solflekaar“. 
Efter det, som ovenfor er sagt om fugtigheds og tørkeperioder, 
kunde man maaske være tilbøielig til at tro, at „solflekaar u tillige 
maatte være den for modningen gunstigste tid; der er nemlig da vist- 
nok kjøligere men tillige fugtigere end i aar, der er fattigere paa 
solflekker. Dog de kjølige „solflekaar u har ogsaa sine mangler. Alle¬ 
rede den lavere temperatur og de forhen omtalte tilfælde af sildig 
kulde vil ofte opveie fordelene ved en større nedbør. Men ogsaa 
herjende og ødelæggende haglveir af nogen større udstrækning falder 
meget ofte i de skjæbnesvangre „solflekaar“. Historiske haglveir, som 
er indtruffet under solflekkernes maximalperioder omtales for Azorernes 
og Erankrigs vedkommende i 1718 og for Ægyptens vedkommende i 
1887 og 1873; i sidstnævnte aar gik en haglskur over Riga for første 
gang paa 75 aar. I aaret 1860, ogsaa „solflekaar“, saa endog 
Spanien et voldsomt haglveir. 
De herjende hvirvelstorme synes ogsaa at foretrække de uhygge- 
