194 
noget, hverken om fortrinene eller manglerne ved disse hypotheser. 
En ting er fælles for alle theorier, og det netop en ting, der er af 
særlig vigtighed for forstaaelsen saavel af aarsagen til dem, som af 
de virkninger, de frembringer. Alle er nemlig enige om, at flekkerne 
f 
har en lavere temperatur end de omgivende sterkere lysende dele af 
solskiven, og heri kan maaske forklaringen søges til den omstændighed, 
at der under solflekkernes maximumsperioder udstraales mindre varme 
til jorden end i minimumsperioderne. Om nogen skulde være af den 
mening, at disse smaa, for det blotte øie kun undtagelsesvis synlige 
flekker paa solens overflade, neppe kan have nogen væsentlig ind- 
flydelse paa udstraalingen fra den samlede soloverflade, saa kan vi 
i forbigaaende gjøre opmerksom paa, at antallet af flekker i maximums- 
aar maa tælles i hundreder, og at de enkelte flekker ret hyppig op- 
naar en fabelagtig størrelse. Flekker, saa store som hele verdensdele 
her paa jorden, er aldeles ingen sjeldenhed. I aaret 1892 iagttog 
man 5 maaneder i træk paa solen en flek, som, da den havde sin 
største udstrækning, ikke var mindre end 12y 2 gange saa stor som 
hele jordens overflade. Tilligemed de omgivende halvskygger opnaaede 
det uhyre kompleks en udstrækning, der var 82 gange saa stor som 
jordens overflade eller henimod 3 procent af den samlede synlige 
skive. At saadanne flekker meget godt kan svække solens udstraa- 
lingsevne er let at begribe. 
Endnu er tilbage spørgsmaalet om, hvorledes flekkerne opstaar, 
og hvad det vel kan være for noget, der paatvinger solflekkerne denne 
elleveaarige periode, som disse paa sin side paatrykker alle planetariske 
naturfenomener. Besynderlig nok er dette spørgsmaal, der synes at 
være det vigtigste af dem alle, først nylig opdukket blandt astrono- 
merne. Først for faa aar siden har professor Z enger gjort et grund- 
læggende skridt til dets besvarelse, og den af ham paabegyndte løs¬ 
ning er tillige saa original og simpel, at vi idetmindste antydningsvis 
maa gjengive den. De kræfter, der frembringer den elleveaarige 
periode kan neppe søges indenfor solen; de maa komme udenfra. Nu 
viser det sig, at den største blandt planeterne, Jupiter, omtrent hvert 
tolvte aar kommer i den stilling, da den er solen nærmest, hvor alt- 
saa saavel den gjensidige tiltrækning som de magnetiske og elektriske 
kraftvirkninger er sterkest. Ja, tager man stillingen af de øvrige 
planeter og deres indvirkning paa Jupiter i betragtning, saa viser det 
sig, at de perioder, i løbet af hvilke Jupiter har den sterkeste og 
