201 
næsten haarfine skede. Selve skeden er, ligesom saa mange andre af 
legemets dele, smukt prydet udvendig med en mængde paletformede 
skjæl. Ved dens basis iindes to korte, forbundne organer, maxillar- 
p alp erne. 
Hvorledes bruges saa denne samling af vaaben? Het lille insekt 
skyder sagte og frygtsomt ned til den plet, det har udseet til sit 
angreb, og nedstigningen af et saa let og luftigt væsen er egnet til at 
lade offeret være uvidende om dets nærværelse, medmindre det virkelig 
har seet det sætte sig fast. Derpaa vendes snabelen nedad, og de tynde 
læber i dens ende presses mod kjødet. Børsterne tilligemed den rende- 
formige skede presses da sammen i et fast boreredskab, dens fælles 
spids bores ind i kjødet, og naar de er trængt ind i saaret, skiller den 
rende, i hvilken de laa, sig fra dem efter midten og bøies mod insek¬ 
tets bryst, mens de to smaa læber hele tiden holder fast. Største¬ 
delen af stikkebørsternes længde er da nedsænket i offerets kjød, og 
blodet trækkes op i det sammensatte boreredskabs fine mellemrum. 
Saaret er, uagtet der har været anvendt 6 instrumenter for at frem¬ 
bringe det, yderst lidet. 
Vor beskrivelse har hidtil kun holdt sig til hunmyggens eller 
moskitens snabel. Hannens er noget anderledes bygget. Der er altid 
den rette, stoklignende underlæbe; men palperne er meget lange, 
løber langs siderne af den rørformige snabel helt til eller endog uden- 
for dens spids og er busket i enderne. Et lidet stavlignende organ 
gaar ud fra underlæben, men det er ikke til at suge blod med og er 
i virkeligheden aldeles harmløst. 
Myg og moskiter hører til den afdeling af „traadhornede“ insek¬ 
ter, som tilbringer de tidligste stadier af sit liv i våndet, og deres 
historie er i sandhed merkelig. Det er imidlertid besynderligt, at saa 
skrøbelige væsener nogen tid skal staa i forbindelse med et saa usta- 
digt og troløst element som våndet, og uden tvil omkommer et stort 
antal ved ulykker hidrørende fra dette forhold. Imidlertid er deres 
frugtbarhed saa stor, at rasen ikke løber nogen fare for at dø ud, 
trods de farer, som omgiver individets første skridt paa dets udvik- 
lingsvei. Eggene er langstrakte, ovale og lægges i våndet. Naar 
hunnen skal lægge dem, hviler hun med det første par ben paa en 
svømmende stok eller et svømmende blad eller en anden gjenstand, 
som kan bære hende. Det andet par ben berører svagt våndet, mens 
et tredie par ben rager op over vandets overflade. Idet hun lader 
