208 
fødtes hud, paa de kobberfarvede indianere, men derimod hos den 
hvide mand og folk, som nylig har nedsat sig i egnen, angribes langt 
alvorligere end de, som har levet der i længere tid. Idet han taler om 
en hvid mand, som havde havt „sine 20 moskitoaar u , siger han: ,.Idet 
hvert stik efterlod en liden mørkebrun plet, var hans ben saa plettede, 
at det var vanskeligt at se hudens hvide farve paa grund af de mange 
flekker af sammenløbet blod.“ At de indfødte alligevel uagtet deres 
uimodtagelighed for de ovenfor nævnte sekundære følger, dog lider 
voldsomt, fremgaar af de mange og energiske forholdsregler, som de 
anvender for at fri sig selv for plagerne ligesaavel som af den grad, 
i hvilken moskiterne danner gjenstanden for deres samtaler. Man har, 
da fluerne er talrigst nær ved jorden, idet de fleste af dem ikke stiger 
høiere op over grunden end 15—20 fod, bygget høie stilladser, til 
hvilke man har trukket sig tilbage. Naar man har været i skoven, 
har et fra træernes grene udspændt stykke kattuntøi været en anden 
forholdsregel. Inde i huset har man de vel kjendte net og forhæng. 
Humboldt omtaler, at hans arbeidere slog hverandre sterkt paa den 
blottede ryg for at jage bort de plagende insekter, og at de var blevet 
saa vante til dette, at de slog hverandre i søvne. Nogle gned saarene 
paa kammeraternes ryg med raa bark, mens kvinderne satte sig til 
taalmodigt at plukke bort fra saarene draaberne af størknet blod. 
Hvordan har I det med moskiterne? var en almindelig hilsen, naar to 
indfødte mødtes. Det høieste indbegreb af himmelsk velvære var, at 
der ikke fandtes moskiter. „Hvor lykkelige folk maa være paa maanen,“ 
sagde en indianer til den europæiske tolk, „den ser saa vakker og 
klar ud, at den maa være fri for moskiter!“ 
Dr. A. R. Wallace, som besøgte samme egn siger: „Umiddel- 
bart efter solnedgang strømmede de op om os i sværme saaledes, at 
vi fandt det utaaleligt og var nødt til at ty ind i vore soverum, som 
vi havde faaet omhyggeligt lukkede. Her havde vi for en stund lidt 
ro, men de fandt snart vei gjennem sprækker og smaahuller og gjorde, 
at vi hele den øvrige nat ikke fandt hvile eller følte os vel.“ Og 
saa langt fra at vænne os til dem „fandt vi dem efter faa dages 
ophold plagsommere end nogensinde, og de gjorde det aldeles umuligt 
for os at skrive eller læse efter solnedgang. u Dolket brugte at brænde 
tørret kogjødsel foran sine døre for at jage insekterne bort, og dette 
syntes at være det virksomste middel, saaledes at den forsker, som 
optog det og samtidig spadserede omkring, kunde opnaa at faa „en 
