219 
tilbagegang mod syd taler et kun altfor tydeligt sprog om et tilbage- 
slag i de klimatiske forholde i den nyeste tid. 
Den belgiske meteorolog Lancaster har vist, at der i egnen 
mellem Hannover og Loire i de sidste aar er skeet en nedgang i mid¬ 
deltemperaturen af 2° C., mens middeltemperaturen i Nord- og Øst- 
europa har faaet en tilvekst (i Norge, Lappland og Finland af 1°). 
I Stockholm, Bodø, Archangel, Haparanda ligesom ogsaa i Reykjavik 
paa Island har man i de sidste aar ogsaa noteret en ganske væsentlig 
temperaturtilvekst. 
Trods tilsyneladende undtagelser staar dog imidlertid-en synkning 
i Europas temperatur uimodsigelig fast; i ganske særlig grad er Frankrig 
truffet heraf, saa at Flammarion allerede mener, at vi gaar en ny 
istid imøde. 
Ved nøiere undersøgelser viser det sig, at i Frankrig og Tyskland 
og tildels i Rusland er af kjølingen indskrænket til sommermaanederne, 
mens vinteren endog viser en tendents til opvarmning. Dette er en 
følge af en forstørret nedslagsmængde, der som bekjendt ogsaa øver 
indflydeise paa den almindelige gjennemsnitstemperatur, og som vel 
ogsaa er hovedaarsagen til den i de senere aar saa mærkbare nedgang 
i temperaturen. 
En af hovedfaktorerne i Europas klimatologi er de i Atlanterhavet 
af Golfstrømmen bevirkede vest-, sydvest- og nordvestvinde, der om 
sommeren bringer os fugtig, afkjølet, om vinteren derimod fugtig, 
varm luft. Virkningen af disse vældige luftstrømme strækker sig ikke 
blot til de nærmest liggende lande i Vesteuropa, men ogsaa lige til 
de vældige fjeldmasser i Schweitz og Østerrig, ja, deres virkninger 
spores endog lige til Ungarn. Efter det ovenstaaende er virkningen 
af disse faktorer i tiltagende, saaat veirforholdene i mellemeuropa mere 
og mere faar karakteren af et kystklima. 
Betænker man, at golfstrømmen i sekundet vælter 18 millioner 
kubikmeter vand mod nord, og at strømmen netop om vinteren naar 
sin største hastighed (53.6 sømil om dagen), saa kan man maaske til¬ 
nærmelsesvis gjøre sig et begreb om den uhyre virkning af saa enorme 
vandmasser. Da kan vi ogsaa maaske forstaa, at Grønland, der endnu 
paa Karl den stores tid var et yppigt england ^grønt land) i løbet af 
et tidsrum af 1 000 aar saa fuldstændig er nediset, at i det indre et 
300 meter tykt islag dækker de engang blomstrende græsgange; thi 
golfstrømmen, der engang beskyllede Grønlands kyster, har ved sin 
