222 
lave temperaturer. Under en forelæsning ved „Boyal Institution“ frem¬ 
viste han flydende atmossfærisk luft i et aabent kar; den frembød ikke 
som sædvanligt billedet af en heftig kogende vædske, men var fuld- 
stændig klar og rolig. Dette opnaaede han ved at omgive beholderen 
med et lufttomt hylle. Dette stod igjen ned i flydende surstof, der 
atter igjen var omgivet med et lufttomt hylle. Ved denne anordning 
kunde varmen kun komme til det indre kar ved straaling d. v. s. kun 
i minimale mængder. 
Med denne flydende luft i aabne kar anstilledes en række lære- 
rige eksperimenter. Naar saaledes en staalpen neddyppedes i vædsken, 
forøgedes merkværdig nok dens elasticitet eller spændkraft, en følge 
altsaa af en forøget kohæsion i kulden. Mens altsaa den kemiske 
tiltrækningskraft aftager med temperaturen, saa forøgedes den fysiske 
tiltrækningskraft mellem molekylerne. Eænomenet var saa meget mere 
uventet, som man paa grund af forskjellige erfaringer har troet, at 
kohæsionskraften formindskedes ved sterk kulde. Allerede Aristo¬ 
teles synes at have vidst, at støbt tin under indflydelsen af lave 
kuldegrader smuldrer hen i pulver, og han fremsatte den dristige 
anskuelse, at der kun behøvedes en meget sterk kulde forat faa. hele 
verden til at opløse sig i støv, hvoraf da ved fornyet varmeudvikling 
en sammensmeltning i kloder kunde finde sted, og udviklingen begynde 
fra nyt af. I vore dage forfægter jo ogsaa Nordenskjold den mening, 
at jorden er opstaaet af meteorstøv og fremdeles langsomt tiltager i 
vekst. 
Dewars nye forsøg viser, at denne verdenspulverisering kun 
eksisterer paa papiret, at kohæsionskraften idetmindste ved staalvarer 
vokser istedetfor at aftage. 
Hushundens afstamning. Hidtil har man ikke kunnet opnaa 
enighed om hushundens afstamning. Jeitelles (1877) mente, at 
pæleboernes saakaldte tørvehund (ccinis palustris), fra hvilken den 
nuværende spids, pintscher, vagtelhund og grævlinghund maa afledes, 
kunde være en efterkommer af den i stenalderen tæmmede lille schakal 
(canis aureus), og at den meget større broncehund (canis matris 
optimce) maatte afledes fra den indiske ulv (canis pallipes). Studer 
mente derimod, at broncehunden ret vel kunde være et krydsnings- 
produkt af den mindre hund fra stenalderen og pæleboernes hund. 
Paa et ganske nyt standpunkt har Nehring og A. Wolf- 
gramm stillet sig. Den sidste. har ogsaa offentliggjort et bemerkel- 
sesværdigt arbeide over dette spørgsmaal. Disse holder afgjort paa 
den almindelige nordiske ulv som en af stamfædrene for den større 
hund, mens Jeitelles sætter den ganske ude af betragtning. Efter 
den sidstes mening skal gebisset og hjerneskallens bygning hos ulven 
være saa ulig hundens, at man ikke kan tænke paa denne, saa meget 
mindre som den ikke gjør og har et ganske andet væsen. Nu besid- 
der imidlertid landbrugshøiskolen i Berlin i sin samling et større antal 
hjerneskaller af ulve, der er født i fangenskab. Disse viser saadanne 
omdannelser i hoved- og gebisdele, at de staar vore hunde betydelig 
nærmere. Eremfor alt er hjerneskallen og dennes underdel meget 
