229 
paastod, at aalen var levende-fødende, andre, at den var tvekjønnet. 
Den første vildfarelse kom dog snart ud af verden, thi straks blev 
der herimod med rette indvendt, at fiske, der som aalen bar flere 
millioner eg, altid formerer sig med eg; de levende-fødende fiske 
føder derimod faa, men forholdsvis store unger. Desuden viste de for- 
mentlige unger sig ved nærmere undersøgelse at være spolorme (ascaris 
labiata ), som r et hyppig findes i aalens indvolde. Den anden theori, 
at aalen er tvekjønnet, holdt sig derimod længere, indtil 70-aarene 
blev den forfægtet af forskjellige forskere. Grunden hertil er, at 
aalens egstokke er omgivne af et saa tykt lag fedt, at det er vanske- 
ligt at erkjende deres sande natur. Desuden var det ikke lykkedes 
at finde nogen han; man gik nemlig ud fra, at den kjønsmodne han 
maatte have samme størrelse som hunnen. Hannen blev først opdaget 
i 1874 af dr. Syr ski i Triest, som havde faaet i opdrag at udrede 
legetiden for de fiske, som fangedes ved Triest. Da man ved den 
tidligere anskuelse kun havde fun det hunner, gik Syrski ud fra, at 
hannen var mindre end hunnen, et forhold som forøvrigt ikke er saa 
sjeldent inden dyreriget. Denne antagelse viste sig at være rigtig, 
allerede det andet eksemplar, som han undersøgte, var en han. Senere 
undersøgelser har fuldt ud bekræftet Syrskis fund; da jeg imidlertid 
paa et andet sted kommer tilbage til Syrskis opdagelse, skal jeg ikke 
her nærmere omtale den. 
De sidste aar har særlig været rig paa opdagelser om aalens 
levevis; der er vel endnu adskillige huller at udfylde, før vi kan sige, 
vi kjender aalens naturhistorie, men som tidligere nævnt, vi kan dog 
nu skitsere dens levnet. Det er dette, vi her skal forsøge. 
Som kanske de fleste af „Naturen“s læsere ved, foregaar der om 
vaaren en vandring af aaleyngel eller „aalefaring u fra havet op i vore 
elve og bække. Man antog tidligere, at denne yngel var født samme 
aar, og aalens gydetid sattes, forøvrigt ganske vilkaarligt, til omkring 
juletider. Efter dette maatte aalens vekst i den første tid være rent 
kolossal, thi aalefaringens gjennemsnitlige længde er 70—80 mm., 
mens den, naar den kommer ud af egget, maa være rent mikroskopisk 
liden; aalens eg er nemlig kun ca. 0.2 mm. i diameter. En saadan 
vekst er imidlertid lidet sandsynlig. Hvad der end mere taler mod 
den antagelse, at gydetiden er om vinteren, er, at Eathke ved 
Konigsberg fandt en gydefærdig hunaal i mai maaned. Eeddersen, 
