235 
den størrelse, som de, der vandrer op i det ferske vand for der ak 
udvikle sig. 
Aaleyngelens eller „aalefaringens u vandring op i det ferske vand 
foregaar om vaaren. Tiden for trækket er dog noget forskjellig paa 
de forskjellige steder, det foregaar nemlig tidligere i Sydeuropa end 
her i norden; mens aalefaringen i Italien og Sydfrankrig gaar op i 
det ferske vand i februar—april, ja endog kan begynde vandringen i 
december eller januar, indtræffer trækket ved England i marts—-juni,, 
hos os i april—-juni, ja endog saa sent som i august kan vi træffe 
paa vandrende aaleyngel. Er vaaren sen og kold, synes opgangen at 
begynde senere end ved en tidlig og varm vaar. 
Hovedmassen af aalefaringen har en gjennemsnitlig længde af 
70 mm., af tykkelse er den som en gaasepen; men iblandt den findes 
en del større med en længde af 130—135 mm. Denne større aale- 
faring begynder ifølge Eeddersen noget tidligere end den mindre at 
gaa op i elvene og bækkene, hvad der ogsaa er meget naturligt, da 
den er kraftigere. I begyndelsen af opgangen er aalefaringen meget 
svag og skrøbelig, der gaar derfor i tusenvis af den tilgrunde, før 
den kommer op i ferskvandene, hvor udviklingen foregaar; ligesom 
larven er den vandklar og gjennemsigtig, saaat hjerte, gjeller o. s. v„. 
tydeligt kan sees („glasaal“). Da denne glasaal er meget velsmagende, 
er den paa flere steder, f. eks. i Italien, gjenstand for et ikke ubety- 
deligt fiske. Fiskeriet drives især med held 2—3 dage før og efter 
fuld- og nymaane. 
Under yngelens vandring opover floderne forandres imidlertid dens * 
udseende lidt efter lidt, den blir mere og mere lig den fuldvoksne 
aal, den blir mørk over ryggen og gul under bugen (vekstdragten).. 
Ogsaa denne smaaaal er gjenstand for fiske, den er nemlig nu meget 
seiglivet, saaat den, indpakket i lidt fugtig mosse, kan forsendes lange 
strækninger til besættelse af aalefattige vande og vasdrag; saaledes er 
Donau, hvor aalen tidligere savnedes, bleven forsynet med yngel fra 
Eidern. Paa dette stadium egner den sig derimod ikke som nærings¬ 
middel, da den er mager, smager slet og ansees for at være ufor- 
døielig. 
Under trækket optræder aalefaringen i talløse skarer, K r ø y e r 
traf saaledes i begyndelsen af juni 1834 i Grenaahavn en stim, som 
gik saa tæt, at den undertiden meddelte våndet en ligesom plumret 
melkefarve. Trybom fandt våndet i en liden aa ved Malmø sort af 
