266 
i en sky. Det er ogsaa et interferentsfænomen. Bishops ring, som i 
aarene efter Krakataus udbrud, samtidig med de forsterkede purpurlys 
morgen og aften ved dæmringstid, viste sig om dagen rnndt om Solen 
med sin brune farve, forklares ved fine støvdele i de høiere luftlag og 
sollysets „bøining u . De store ringe om sol og maane hidrører fra 
lysets brydning i sekskantede iskrystaller i de høie cirrus eller cirro- 
stratusskyer. 
Men alle disse fænomener er cirkelformede med solen som cen- 
trum. Perlemorskyerne derimod har kun det tilfælles med dem, at 
de ligger omkring linien mellem solen og iagttageren, forresten synes 
de ordnede paa en geometrisk ganske regelløs maade. Vi kan ikke 
se nogen mathematisk forbindelse mellem skyernes perlemorsfarver og 
deres stilling i forhold til solstraalerne. At farverne fremkaldes ved 
lysets interferents, er høist sandsynligt efter den maade, hvorpaa de 
er stillede ved siden af hverandre og efter de farvetoner, som frem- 
træder. Det er saaledes rimeligvis smaa gjennemsigtige legemer, hvoraf 
perlemorskyerne bestaar. Men vi kan endnu ingen sikre slutninger 
drage om disse smaalegemers form og størrelse, heller ikke om, 
hvilket stof de bestaar al, ligesaalidt som om hvorledes de er komne 
tilstede i de store, vistnok ikke ultrameteoriske, men dog ultrameteoro- 
logiske høider. Den forklaring, der ligger nærmest for haanden, er 
vistnok, at farverne er de saakaldte tynde blades farver, som de i 
perlemor, i sæbeblærer, i oliehinder paa vand, i frosne vinduesruder. 
Ved at antage forskjellig tykkelse af tynde gj ennemsigtige skiver, der 
laa i bestemte stillinger i forhold til solen og iagttageren, kunde de 
forskjellige farver nok forklares. Men i saa fald bliver det høist paa- 
faldende, at man ikke har seet farver i atbøiningsvinkler omkring 
90° fra solen. Hvorfor skulde de tynde plader ikke ville staa i den 
tilsvarende stilling? Den samme omstændighed, der gjør ovennævnte 
forklaring vanskelig, passer derimod bedre med den tanke, at farverne 
skyldes lysets „bøining u ved gjennemgangen mellem skyernes smaadele. 
De ved „gitterbøining u frembragte farvespektra gaar nemlig over til hvidt 
lys i større afbøiningsvinkler, og et saadant forhold har purpurskyerne 
ofte vist, f. eks. mine skyer af 19de december 1892, der var hvide. 
Perlemorskyerne paa den side af himmelen, der er modsat solen, 
kunde skyldes lysets bøining ved refleksion. 
Paa undersøgelsernes nuværende begyndelsesstadium udfordres saa¬ 
ledes yderligere iagttagelser. Disse maa gaa ud paa bestemmelse af 
