296 
troet at se en for den uorganiske verden specifik egenskab. Dette er 
ikke tilfældet, paastaar den archigoniske læres forkjæmpere. For det 
første er i og for sig i dette tilfælde formen af meget underordnet 
betydning — hvad et ganske løst blik paa den levende verdens ende¬ 
løse formmylder snart vil overbevise os om. Og for det andet er 
evnen til at antage en matematisk bestemmelig form, begrænset af 
plane flader, der støder sammen i bestemte kanter og vinkler, ingen 
specifik anorganisk egenskab. I radiolarerne og i mange andre pro- 
tister mener iallefald Haeckel at have fundet levende væsener, der 
ud©n vanskelighed lader sig tilbageføre til en matbematisk bestemme¬ 
lig grundform. (Se herom hans „Grenerelle Morphologie der Organis¬ 
men^ I, side 375—574. Berlin 1866). Desuden gives der jo fuld- 
stændig uformelige (amorfe) organismer, ligesom der gives uformelige 
uorganiske legemer. Nogen principiel forskjel kan altsaa ligesaa- 
lidt paavises i den ydre form som i den indre struktur. 
Først ved en betragtning af de mere immaterielle egenskaber vil 
nævneværdige vanskeligheder vise sig — ved en sammenligning af 
kræfterne og bevægelsesfænomenerne. Disse vanskeligheder er imid¬ 
lertid ingenlunde uoverkommelige, om forklaringen end paa videnskabens 
nuværende standpunkt hverken blir udtømmende eller helt tilfredsstil¬ 
lende. 
En organisme udmerker sig ved sin evne til sansning, bevægelse, 
ernæring, vekst, forplantning ■— og lad os føie til: arv og tillemp¬ 
ning til ydre forhold. Er nu disse evner luldstændig fremmede for 
uorganiske legemer? 
En almindelig, overfladisk betragtning gaar ud fra de bedst kjendte 
organismer: mennesket, koen, hesten, faaret, fluen, edderkoppen o. s. v. 
og anstiller derfra sine sammenligninger, hvorved forskjellen blir umaa- 
delig og tilsyneladende uoverkommelig. Men denne fremgangsmaade 
er feilagtig. Er der nogen saadan forbindelse mellem organiske og 
uorganiske legemer som den, læren om uravl hævder, saa maa det 
øiensynlig være organismen i sin simpleste og oprindeligste form, der 
staar de uorganiske legemer nærmest. Her er den store overgang 
skeet fra dødt til levende, det er kun denne overgang det gjælder at 
forstaa. Forskjellen mellem denne simpleste organisme igjen og de 
høiest udviklede hører ikke hid; den er det udviklingslærens sag at 
forklare. 
Fra et saadant sammenligningspunkt vil rigtignok ikke vanskelig- 
