299 
mithralis paa grund af en vis lighed med en mithra eller bispehue, 
to andre, der fører navnet de halvmaaneformige, befinder sig 
paa overgangen til de store pnlsaarer. 
Hjertets fnnktion er da i kort begreb at være en pumpelig- 
nende motor for blodfordelingen. Det vil sige: paa den ene 
side at drive det fra lnngerne modtagne og i disse med snrstof for- 
synede lyse, arterielle blod nd til legemets forskjellige dele og 
paa den anden at snge det forbrugte, mørke, v e n ø s e tilbage fra 
periferien, for atter at lade samme nndergaa rensningen i lnngerne. 
Hjertet forestaar med andre ord kredsløbet, hvis udødelige opda- 
gelse, der skyldes Wilhelm Harvey 1 ) i 1628, udgjør grundlaget 
for al fysiologi og pathologi. 
Det fremgaar heraf, at hjertet staar i den allerintimeste veksel¬ 
virkning med det hele korpus, i virkeligheden udgjørende dettes cent- 
rum, hvorfra alle organer bespises med friskt nærende materiale, og 
uden hvilket disses arbeide ikke lader sig udføre. Men desuden mod- 
tages, som nævnt, det forbrugte blod, og saafremt dette er sygt, 
bedærvet eller, om man vil, giftigt, smitteførende, bliver det hjertet, 
som deraf i første linje tager skade. Intet ligger da heller nærmere, 
end at særlig saadanne partier, som staar frem i selve den cirku- 
lerende strøm, mest er udsat for at rammes. Men som deslige ekspo- 
nerede dele lærte vi nys at kjende de nævnte folder af endokardiet, 
og det vil derfor heller ikke undre os at betændelser paa disse steder, 
endokarditerne, er almindelig forekommende, samt at disse ikke 
saameget optræder i form af selvstændige, primære lidelser, men mere 
som sekundære følgetilstande i tilslutning til andre sygdomme, 
hvilke sidste, hvor indbyrdes forskjellige de ogsaa kan være, dog har 
dette fælles: at de pegende udover den lokale lidelse i mere eller 
mindre grad rammer den hele organisme. 
Vi har alle seet og har specielt i denne vaarbruddets tid havt god 
anledning til at iagttage bækker og smaaelve, hvorledes alskens partikler 
som træpinder, papirbeter etc. i disse rives afsted med strømmen, indtil 
de støder paa en hindring, som foreløbig stanser dem i farten. Saa krast 
foregaar det i den menneskelige organisme naturligvis ikke. Navnlig maa 
man, med tanken paa baciller, ikke forestille sig smittestoffene som smaa 
mikroskopiske fyrstikker. Thi for det første er flere af de antagelig 
9 Harvey (London). 1578—1657. 
