316 
I den senere tid synes nemlig det forløsende ord paa dette om- 
raade at bryde igjennem: taageflekkerue er ikke ophobninger af lysende, 
bede gasarter i rummet, men uhyre meteorskyer af samme beskaffenhed 
som dem, man hidtil antog for det sidste led i udviklingsprocessen. 
Det er ingen theoretiserende nybegynder, men den udmerkede 
engelske astronom og spektroskopiker Norman Lockyer, der i 
længere tid med held har indtaget og forsvaret dette standpunkt. 
Men, vil man indvende, i taagernes spektrum har dog hundreder af 
astronomer tydelig seet og fotograferet de lysende gaslinjer. Det er 
nu saa sin sag med saadanne linjer, og en god tro kan anrette megen 
forvirring.* Allerede paa forhaand er det naturligvis urigtig at tro, at 
der mellem enkelte linjer og bestemte kemiske stoffer skulde bestaa 
et fast forhold paa den maade, at kun dette bestemte stof og intet 
andet formaar at udstraale eller absorbere lys af en bestemt bølge- 
længde. 
Dørst naar der handles om større grupper af stedse i fællesskab 
optrædende linjer bliver forholdet noget sikrere, og Lockyer tror 
med al mulig sikkerhed at have paavist, at de saakaldte kvælstoflinjer 
i taagespektrerne slet ikke er kvælstoflinjer men tvertimod tilhører 
magnesiumspektret. Magnesium er nu et metal, der i virkeligheden fin- 
des i de fleste meteormasser, som falder ned paa jorden, og^udmerker 
sig desuden ved et meget foranderligt spektrum. Ved hver temperatur 
undergaar det forandringer, og saadanne forskjellige magnesiumspektrer 
karakteriserer i virkeligheden lyset af de forskjelligfarvede stjerner. 
Ved den laveste forbrændingstemperatur i hvilken magnesium 
udsender et eget lys, har dets spektrum stor lighed med kulvand- 
stoffernes baand- eller bølgespektrum, og man erindrer, at kometerne, 
der efter Schiaparelli skal bestaa af meteorsværme, har et lignende 
spektrum. 
Spørger man, hvorledes saadanne meteorsværme egentlig kan blive 
selvlysende, er det naturligst at tænke paa sammenstød mellem de 
forskjellige faste masser, der maa foregaa desto hyppigere, jo nær¬ 
mere man kommer den indre kjerne. 
Denne antagelse stemmer godt overens med visse i kikkerten og 
paa fotografierne opdagede eiendommeligheder ved taagepletterne. 
Mange af disse har som bekjendt et sterkt lysende centrum, der ofte 
er saa sterkt fremtrædende, at taagepletten betegnes som taagestjeme. 
Under fotograferingen er det kjærnen, der først fæster sig paa pladen, 
