819 
en liden stund, indtil den har betroet sit afkom til hannens omsorg. 
Hannen hos denne art, der ligesom stiklingen lever i flerkoneri, er 
herunder saa ivrig, at den med raseri stødte mod et i våndet lodret 
stillet speil til den var rent udmattet af anstrængelser for at tilintet¬ 
gjøre den formentlige medbeiler, der vilde trænge ind i dens helligdom. 
Blennius-arterne tilhører ligesom stiklingerne de saltvandsfiske, der let 
vænner sig til ferskt vand og derfor ogsaa ofte holdes i akvarier. 
En ny anvendelse for lysgas. Det berømte franske staal og 
jernfirma Schneider & Co. i Creusot har taget patent paa en original 
anvendelse for lysgas. Lysgasen udskiller nemlig, naar den ophedes 
sterkt, den største del af sit kulstof i fast form. Herpaa beror jo 
netop gasens lyskraft, og herpaa beror dannelsen af den saakaldte 
retortgrafit, der bestaar af et tæt overdrag af rent kulstof paa væg- 
gene i gasretorterne, idet lysgasen stryger henover de glødende retort- 
vægge og afsætter en del af sit kul paa dem. Paa denne kjends- 
gjerning grunder Schneider en ny methode til hærdning af pantser- 
plader. I den nyere tid fremstiller man af visse grunde plader, der 
i sit indre bestaar af blødt jern men udenpaa ved hærdning er gjort 
glashaarde. Denne hærdning kan som bekjendt ske ved tilførsel af 
kulstof, og før fremstilledes saadanne plader ved at bedække dem med 
et lag kul og saa underkaste dem glødning. Schnefder. lagde to saa¬ 
danne plader ovenpaa hinanden med ,et lukket' rum imellem, der gjor¬ 
des lufttæt ved . asbestpakninger. Begge plader bragtes derpaa i en 
ovn til sterk glødning, og, en strøm af lysgas lededes gjennem mellem- 
rummet. Det af gasen udskilte kul opsugedes begjærlig af metallet, 
«om forenede sig med det. Den dybde, hvortil kullet trænger ind, 
kan vilkaarlig reguleres ved mængden af den gjennemledede gas. 
Man kan sikkert gaa ud fra, at denne elegante og simple fremgangs- 
maade vil kunne faa anvendelse ,i mange andre grene af staalindu- 
strien. 
Solens rotationshastighed. Man har længe vidst, at solen 
ligesom de øvrige himmellegemer i vort solsystem udførte rotationer 
om sin egen akse, men det har været en vanskelig opgave med sik- 
kerhed at bestemme varigheden af en saadan omdreining, da der er 
saa lidet, som er konstant paa solens overflade. Sædvanlig har soi- 
■døgnets længde været angivet til 25 a 27 åf vore døgn. Det er 
imidlertid lykkedes N. Chr. Dune r, professor i astronomi ved Upsala 
universitet, at fastslaa varigheden af en solomdreining ved ækvator til 
præcis 25y 2 jorddøgn, og samtidig har han gjort den interessante 
iagttagelse, at rotationshastigheden aftager mod polerne. 
Det har som bekjendt tidligere været solflækkernes bevægelse fra 
øst mod vest, man har taget tilhjælp ved bestemmelsen af rotations¬ 
hastigheden. De kommer tilsyne ved den østre solrand, bevæger sig 
-over skiven i 12 å 14 dage, forsvinder og dukker efter et lignende 
tidsrums forløb atter op paa østranden. Saaledes har man kunnet 
følge den enkelte solflæk gjennem flere rotationer. 
Dr. Wilsing i Potsdam har for ikke lang tid siden bestemt 
solens rotationshastighed ved solfaklernes hjælp. Disse tér sig, naar 
