15 
før opdagede den et stykke sølvtøi, før den var henne og snap- 
pede det. 
Saalænge den imidlertid holdt sig til husets egne eiendele, gik 
det enda an; men den blev snart dristigere, idet den begyndte at 
fly ve om i byen og stjæle sølvtøi. Gang paa gang indløb der klage 
over den, og gang paa gang maatte jeg ud i byen og hente den 
kjem igjen. Men al tugt og formaning var forgjæves; husvarmen 
havde gjort den indbildsk, saa den lod til at have en ubegrænset ret 
til at bemægtige sig alt sølvtøi i byen. 
Mens den var „mindreaarig u , lod jeg den opholde sig inde i stu¬ 
mme; den havde da sin faste soveplads oppe paa kakkelovnsrøret, 
hvor der var lunt og godt. Men da den blev voksen, indrettede jeg 
et husrum til den i baggaarden. Dette syntes den imidlertid ikke 
om; thi ikke før blev vor kjøkkendør i 2den etage aabnet om mor¬ 
genen, før skjæren smuttede ind for at tilbringe dagen i familien. 
Merkværdig var den ved, at den aldrig flø i fra gaarden op paa den 
.aabne gang, men hoppede trin for trin opover trappen. 
Desværre kom den ynkelig afdage; og jeg var selv skyld deri. 
Engang jeg kom gaaende ud gjennem kjøkkendøren, smuttede skjæren, 
som havde siddet udenfor paa gangen og ventet, ind mellem døren og 
dørstokken, og uden at se fuglen lukkede jeg døren igjen lige over 
dens hals. 
Og den huslige fugls saga var endt. 
I de samme aar havde jeg ogsaa et par musvaager — han og 
hun — som jeg fik forærende af vor by’s park, der ikke længer vilde 
føde paa sligt „pak u . Da jeg fik fuglene, var hunnen syg og lidende 
.af en krampelignende sygdom i benene, saa den ikke kunde staa. 
Skjønt mine veterinære kundskaber var meget begrænsede, tog jeg 
mig dog fore at doktorere den, idet jeg pakkede dens ben ind i stry, 
uldne filler og andre varme stoffe. Og merkværdig nok — hunnen 
blev rask efter nogle dages forløb — enten det nu skrev sig fra min 
kurmethode, eller det havde andre aarsager. Saa megen omtanke 
havde den imidlertid., at den fra den tid viste en meget varm hengi- 
venhed for mig. 
Englene, som fra parken af var vel vante til mennesker, blev 
meget snart husvante; deres tidligere eiere havde klippet vingerne 
paa dem, saa de ikke kunde fly ve; jeg vovede derfor allerede fra 
første dag af at slippe dem løse ude i gaarden, hvor de straks søgte 
