16 
hen til hønsene. Hanen lod ikke til at linde behag i dette; den gik 
der og kroede sig og saa mistænksom hen til disse svære fugle med 
de krogede næb og de store, krumme klør. Mon de havde ondt i 
sinde ? De to røvere lod imidlertid til at befinde sig overmaade vel 
i det nye selskab; de fulgte med, naar hønsene fik mad, og søgte 
paa enhver mulig maade at lægge sit venskabelige sindelag for dagen. 
Da vingerne voksede til igjen, begyndte fuglene at foretage ud¬ 
flugter op paa de nærmeste hustage; men dette blev hannens ulykke;; 
en dag, da den sad paa mønet af et udhus, blev den op daget af en 
gut i nabolaget; han tog den for en vild, hentede sin salonrifle og 
gav sig til at skyde efter den, indtil den rammet af flere kugler styr¬ 
tede ned stendød. Hunnen, som sad i nærheden og saa paa optrin- 
net, udstødte en gjennemtrængende, klagende lyd, idetsamme hannen 
faldt; den igjenværende lod til at tage sig meget nær af ægtemagens 
død; den var sturen i mange dage, og selv da enkesorgens tid var 
forbi, vedblev der at være nogét klynkende ogvemodigt over den- — 
en sindsstemning, jeg ikke havde iagttaget hos den tidligere. 
Saa begyndte den at foretage udflugter i byen og vakte selvføl¬ 
gelig overalt stor opsigt ved sin nærgaaenhed. I begyndelsen fandt 
jeg det raadeligst at hente den hjem igjen, naar jeg syntes den blev 
forlænge borte. Naar jeg saadan kom og fandt den omringet af en 
bob nysgjerrige folk, kjendte den mig altid, og jeg behøvede da mange 
gange ikke engang at kalde paa den, før den' kom flyvende. Efter- 
haanden lod jeg den imidlertid faa mere frihed til at fly ve om i byen,, 
hvad den da ogsaa gjerne benyttede sig af; men den vendte altid smukt 
tilbage, naar det led mod kvelden, jeg hørte aldrig, den gjorde nogen 
ugagn paa siné udflugter. 
Men 'saa en vaardag, da dens flyvelyster havde narret den op i 
høiderne, blev den pludselig angrebet af en flok kraaker. Jeg stod 
længe, uden at kunne' komme min fugl til hjælp, og saa, hvordan 
kfaakerne hakkede og jagede den længere og længere væk, indtil 
flokken blev helt borte for mig. 
Og jeg saa aldrig siden min store, stolte fugl. Sandsynligvis 
havde kraakerne tilslut faaet hakket den ihjel. Den rolige og frede¬ 
lige tilværelse, den havde ført, havde formodentlig gjort den for slap 
og feig til at forsvare sig mod dens rasende angribére. 
p. t. Hamar, November 1891. Adolf Skramstad. 
