17 
Alger og muslinger. 
Blandt landplanterne har man som bekjendt flere eksempler paa, 
hvorledes de kan ombringe mindre dyr, især insekter. Hos os fore¬ 
kommer saaledes soldug (drosera), hvis blade er indrettede til at fange 
og fortære dyrisk føde. De er nemlig forsynede med kraftige kjertel- 
haar, og naar insekterne bliver hængende fast ved disse haar, hikker 
bladet sig langsomt sammen om dem og opløser samt optager alt det 
fordøielige i sig som næring. 
Anderledes forholder det sig imidlertid med havplanterne (algerne). 
De optager sin næring fra det dem altid omgivende vand, og de kan 
neppe antages at have brug for dyrisk føde. Og dog ombringer visse 
alger endog saavidt store dyr som den almindelige sagmusling (mytilus 
modiolus). Det er enkelte af de med et kalkskelet forsynede koral- 
lignende alger (lithothamnion, lithophyllum, melobesia), som derfor 
ogsaa kaldes kalkalger, der har denne evne. De forekommer langs 
hele kysten, saavel ved det aabne hav som i det indre af dybe fjorde, 
baade i fjæren (litoralregionen) og paa en dybde af indtil 20 favne, 
tildels endog dybere. Flere steder optræder de i overordentlig mængde, 
og de synes ligesom kiselalgerne (diatomaceerne) at bidrage til dan¬ 
nelsen af mægtige jordlag. I det nordlige Norge træffes ofte betyde¬ 
lige subfossile lag op til en høide af idetmindste 60 fod over den nu¬ 
værende havflade bestaaende væsentligt af kalkalger blandet med 
skjæl. 
De i forholdsvis størst mængde optrædende kalkalger er arter af 
slegten lithothamnion. Flere herhen hørende former opnaar en stør¬ 
relse af indtil 0.5 m. i diameter. Lithophyllum og melobesia opnaar 
aldrig nogen synderlig størrelse, og i nordlige trakter er desuden 
individantallet lidet. De danner i regelen sit hele liv smaa skorper af 
rundagtig eller ubestemt form. Dette gjælder ogsaa de større, grenede 
former, der i begyndelsen danner skorpelignende belæg paa stene, muslin¬ 
ger og andre forhaandenværende haarde gjenstande. Enkelte arter synes 
at foretrække stene, andre muslinger, balaner eller snegleliuse som fæste- 
punkt, indtil de har opnaaet en saadan størrelse, at de ikke længere 
har brug for nogen støtte, men frigjør sig lidt efter lidt fra denne og 
forts ætter sin vekst fritliggende paa bunden. 
Yi vil her omtale lidt nærmere et par af de arter, som fore- 
2 
