20 
saa nær en fuldstændig sammenvoksning, at der under muslingens be- 
vægelse af skallerne har dannet sig en tilsyneladende tydelig brudfiade. 
En mindre form af den ovenfor nævnte l. polymorphum , som er 
meget almindelig ogsaa i litoralregionen og her ofte optræder i laguner 
eller under ebbe vandfyldte klippefordybninger, der ogsaa er et yndet 
opholdssted for den nævnte blaamusling, kan dog helt omslutte og 
dræbe muslingen. 
Blandt fiskerne er lithothamnion en vel kjendt alge, som af dem 
benævnes ruggel. 1 ) Overalt iangs kysten kan man ved at henvende 
sig til fiskerne faa temmelig fuldstændige oplysninger om de større, 
kalkalgers forekomst og udbredelse. Dette beror dog ikke derpaa, at, 
disse alger kan udrydde kolonier af et af de fortrinligste agn, sag- 
muslingen, men fordi de endog ofte hindrer fiskeren i hans bedrift. Det 
kan synes eiendommeligt, og dog er forklaringen meget enkel. Langs, 
den nordlige del af kysten foregaar som bekjendt i regelen hvert aar 
et rigt seifiske. Naar ikke seien „gaar i aate“ og streifer spredt 
omkring i vandfladen efter de smaa krebsdyr, hvoraf den har sin 
næring, samler den sig især til visse tider af døgnet i stor mængde 
paa enkelte banker, der ikke ligger dybere end høist 20 favne under 
vandfladen. Her fanges den da i betydeligt antal (undertiden indtil 
10.000) ved hjælp af en saakaldt synkenot, som lægges horisontalt paa 
bunden. Er imidlertid en saadan banke optaget af kalkalger, nytter 
det ikke at benytte nogetsomhelst redskab, hvormed fisken kan tages, 
i større antal; thi algerne bliver hængende fast ved redskabet, og dette 
sønderslides da i regelen ander trækningen. Kalkalgerne har som før 
nævnt <stor udbredelse. Antallet af gode seigrunde (banker) er derfor 
lidet i forhold til det antal, hvor noten af nævnte grund ikke kan 
benyttes. Ofte kan derfor fisken være tilstede i mængde, uden at den 
kan fanges med not. Dette gjælder tildels ogsaa under sildefiske og 
andre fiskerier, dog ikke i samme grad med saadanne redskaber, der 
sættes vertikalt paa bunden. Eiskerne søger mest mulig at undgaa 
alle større kolonier af kalkalger, selv om det ofte kan være gode fiske- 
pladse, da de næsten altid i sørre eller mindre grad beskadiger red- 
skaberne. 
Kalkalgerne tjener paa den anden side ligésom flertallet af de 
øvrige alger tik beskyttelse af mindre havdyr. Man kan saaledes neppe 
1 ) Ikke at forveksle med „ruffel“, hvormed man paa flere steder betegner 
den almindelige balan, som findes paa klipper og stene i fjæren. 
