25 
sket maa stræbe henimod, hvis det vil gjøre sig haab om at lære at 
flyve ved egen kraft. Men hvorfra tåger fuglen det arbeide, ved 
hvis hjælp dens ofte temmelig store legeme hæves tusinder af meter 
op i luften? 
I ældre betragtninger over fuglenes flugt lægges der stor vægt 
paa den varme luft, som indeholdes i hulrum i fuglenes legemer 
(f. eks. i hule knogler) og mellem fjærene i deres beklædning; et 
eller andet sted i Humboldts verker finder man endog den formodning 
udtalt, at kondoren holder sig svævende i luften ved hjælp af de 
varme luftstrømme, som udgaar fra dens fjærklædning, formodentlig 
da fra undersiden af dyret. Men anslaar vi den luftmængde, som 
indeholdes i lungerne og samtlige andre hulrum, f. eks. hos en ørn, 
til to liter, saa er det visselig ikke for lavt regnet; antager vi nu, at 
luften i fuglens indre har en temperatur af 40° C. mens yderluften er 
afkjølet til 10° under 0, saa kan vi regne ud følgende: 1 liter luft 
af 40° c. veier 1.25 gr.; 1 liter luft af -f- 10° veier 1.48 gr.; for¬ 
skjellen er altsaa 23 centigram. Det vægttab, som vor fugl undergaar 
paa grund af den op var mede luft i dens indre, er da det dobbelte af 
dette tal, men de 46 centigram turde neppe være af nogen væsentlig 
betydning for ørnen. 
Og skulde en saa stor fugl hæves i veiret af en luftstrøm, d. v. s. 
blæses tilveirs åf en kraft, der netop ophævede dens vægt, saa er 
det jo tydelig nok, at denne luftstrøm maatte være meget sterk. Skulde 
strømmen frembringes af fuglens egen legemsvarme, saa maatte det 
for det første være saaledes in drettet, at den i langt sterkere grad 
udgik fra under- end fra oversiden, hvad der er umuligt, og dernæst 
vilde varmeforbruget være saa stort, at dyret inden kort tid vilde 
styrte til jorden som stivfrosset hg. 
Et fornuftig forsøg paa forklaring af fuglenes kredsen eller svæ- 
ven er først ganske nylig fremsat af en englænder, Lord Rayleigh. 
Den forklaring, han giver, vil vi forsøge at gaa lidt nærmere ind paa. 
Eor det første er det et moment af betydning, at kun temmelig 
tunge fugle med lange vinger formaar at kredse, og ikke altid de 
bedste og „ædleste“ flyvere. Hønsehøgen kredser ikke og heller ikke 
spurvehøgen og de mindre falke; edelfalken skal derimod (ifølge jagt- 
beskrivelserne) gjøre det, og ligesaa kredser glenten og fremforalt den 
almindelige musvaage, der er den mest klumpede af alle vore rovfugle. 
Og ligedan er forholdet mellem kongeørnen og lammegribben; den 
