26 
sidste, der er den plumpeste og tyngste af de to, beskriver de vak¬ 
reste kredse høit oppe i luften. Allermest berømt for sin vakre kred- 
sen er imidlertid de sydligere landes gribbe og fremforalt kondoren, 
der i sin klumsede bygning mest minder om hønsene. Er den først 
engang begyndt at kredse, saa stiger den til fabelagtige høider. Ser 
den et aadsel, saa skyder den i en pragtfuld bue ned paa det, men 
er den først paa jorden, saa er den den plumpeste og tungvindteste 
flyver, man kan tænke sig. En vis legemsvægt synes altsaa at under¬ 
støtte kredsningen. 
Man kan fremdeles iagttage, at muligheden for denne flugtform 
afhænger af veir og vind. Hverken i storm og uveir eller i fuld- 
stændig vindstille ser man nogensinde en fugl „ svæve “. Iagttager 
man fænomenet, saa er der næsten altid en svag, temmelig jevn vind 
nede ved jordoverfladen, og denne er aabenbart af betydning for dyre¬ 
nes bevægelse. Euglene stiger tilveirs i en skruelinje, som imidlertid 
staar skjævt i forhold til jordoverfladen; stiger saaledes en musvaage 
500 meter i veiret, saa driver vinden den stadig ca. 200 meter i 
horizontal retning bort fra udgangspunktet. Det synes saagar, som 
om ikke alene en bestemt vindstyrke er nødvendig, forat rovfuglene 
skal kunne stige tilveirs, men ogsaa et bestemt veirligt: himmelen 
maa være klar eller kun dækket af lette skyer, ellers er de ikke i 
bevægelse. 
Det er nu visselig ikke nogen forkjærlighed for blaa himmel og 
solskin som bringer fuglen til at indskrænke sine øvelser til godveirs- 
dage; i godveir maa de tydeligvis bedst finde de betingelser realise- 
rede, som er nødvendige for kredsningen. Og en af disse betingelser, 
som er tilstede i godveir, er det let at faa tag i: det er en jevn for¬ 
deling af luftstrømmene. 
En svag, stødig vind maa vi derfor anse som en af grundbetin- 
gelserne for kredsningen og dermed er det ogsaa klart, at vinden maa 
være den drivkraft, som fuglene benytter sig af. Og dette kan man 
med saa meget større tryghed antage, som der faktisk ikke lader sig 
paavise nogen anden kilde, der kunde levere det bevægende agens. 
En kredsende rovfugl er en slags „drage“, men en levende drage, som 
ikke behøver at være fæstet til en snor, men som selv formaar at 
stille sig saaledes, at den af vinden hæves tilveirs. Lad os nu se^ 
paa, hvordan det kan gaa til. 
Vi tænker os først, at luften er fuldstændig rolig, og at vi har- 
