27 
en svævende grib for os, der ikke egentlig flyver, d. v. s. slaar med! 
vingerne, men kun ndfører de smaa bevægelser, som er nødvendige 
for at forandre retning. Ligger fuglen ganske rolig i vandret stilling 
saa vil den paa grund af tyngden synke, ganske langsomt, da de ud- 
spilede vinger virker som faldskj ærm, men uafbrudt, da den er tyngre 
end luften. Stiller den sig saaledes, at legemets akse ligger skjævt, 
med bovedet nedad, saa vil den glide nedover og fremover og med 
tiltagende hurtighed i en skraa linje nærme sig jorden. Stiller den 
legemsaksen skraat, med hovedet opad, saa vil den ligeledes bevæge 
sig i en skraalinje, men baglængs — et eksperiment, som den i 
praksis aldrig udfører, da den derved taber sin evne til at holde ba- 
lancen. 
Lad os nu tænke os, at gribben ikke ligger roligt, men er i be- 
vægelse. Den kan f. eks. i det øieblik vi betragter den, ved nogle 
vingeslag have sat sig i fart og har altsaa en vis bevægelse fremover. 
Lægger den sig nu nøiagtig horizontalt, saa vil den paa grund af 
trægheden svæve videre i samme retning, men samtidig virker tyngden 
paa den, og den synker langsomt. Tillige gjør luften en vis modstand 
mod bevægelsen, og hastigheden aftager derfor lidt. efter lidt for efter 
en vis tid at ophøre. Da standser dens bevægelse fremover og den 
befinder sig i den tilstand, der var udgangspunktet for vort første 
eksempel. Har den istedenfor at lægge sig horizontalt stillet legems¬ 
aksen skjævt nedover, idet den havde givet sig i fart, saa sky der den 
ikke alene fremover paa grund af trægheden, men den glider ogsaa 
skraat nedover og dens hastighed tiltager (som kuglens der ruller- 
langs et skraaplan) lidt efter lidt. Stiller den derimod legemets akse- 
skraat opover, saa indtræder noget nyt: paa grund af trægheden sky- 
der den fremover, men samtidig trykker luften kraftig mod dens, 
underside og driver den tilveirs, ligesom vinden dragen. Samtidig af¬ 
tager imidlertid hastigheden raskt, og efter at den har steget et stykke 
indtræder samme tilstand som i første eksempel. Luftmodstanden vir¬ 
ker nu, som en nærmere betragtning lærer os, paa to forskjellige 
maader: 1) ved tryk mod undersiden af fuglen, 2) ved friktion mod 
fjærene. Kun den første af disse virkninger foraarsager stigningen,, 
den anden formindsker kun hastigheden uden at yde noget vederlag. 
Denne anden virkning er nu desto større, jo større fuglens fjærklædte 
overflade er i forhold til legemsvægten, og derfor er den størst for- 
