43 
strakte ting; og yngre børn er visselig ogsaa i besiddelse af træk,. 
der minder om fjerne forfædre. Søger vi — ligesom vi gjorde for 
kalven og føllets vedkommende — efter spor af selvopholdelsesin- 
stinkter, der for uendelig lang tid siden var absolut nødvendige for 
individets sikkerhed og dermed for racens bevarelse, saa vil vi finde, 
at der virkelig eksisterer saadanne instinkter, der umulig lader sig 
forklare ud fra andet synspunkt end det, at de engang var af væsent- 
lig betydning. 
Se f. eks. paa ganske unge børns skybed og deres skræk og 
rædsel, naar en fremmed nærmer sig. I første øieblik synes det ufor- 
klarligt, at et barn paa nogle maaneder, som aldrig har mødt andet 
end den yderste venlighed og omsorg hos alle dem, med hvem det er 
kommet i berøring, klynger sig til ammen og viser tydelige tegn 
paa skræk, naar nogen nærmer sig, som det ikke har seet før. Børn 
er meget forskjellige i den henseende, og instinktet er ingenlunde 
almengyldigt, skjønt det i de fleste tilfælde er tilstede. Dette skulde- 
tyde paa, at denne vane, hvilken end dens oprindelse maatte være,, 
ikke i nogen meget lang periode (efter udviklingshistorisk maal) var 
absolut nødvendig for artens bevarelse. Darwin nævner blot i forbi- 
gaaende børnenes skyhed som en sandsynlig levning af en vane, der 
er fælles for alle dyr i vild tilstand. Yi behøver imidlertid ikke at 
gaa tilbage til meget fjerne stamformer for at finde livsvilkaar, under 
hvilke et saadant instinkt maa gjøre stor nytte. Yi ved, at hulebo- 
erne i Dordognedalen var menneskeædere, og at de racer, der sam- 
menhobede de danske kjøkkenmøddinger, og som levede ved nord- 
søens og østersøens kyster, stod omtrent paa samme standpunkt som 
de vilde, der for tiden bebor ildlandet og levede paa omtrent samme 
maade. Ligesom ildlænderne var de sandsynligvis delte i en mængde 
smaa stammer, hver bestaaende af nogle faa familier, og disse stam¬ 
mer laa i stadig strid med hinanden, paa grund af modstridende inter¬ 
esser og af andre aarsager. De tidligste (palæolithiske) vilde, der 
levede i huler og klipperevner, var sandsynligvis endnu mere isolerede 
og endnu uvenligere i sin behandling af fremmede, da vildtet paa 
et givet omraade kun var tilstrækkeligt til at dække nogle faa familiers 
behov. Under denne tingenes tilstand maatte en fremmed, med mindre 
han var sikkert fastbundet til en træstamme, være en lidet velseet 
gjæst i nærheden af bostedet. 
Kom der et besøg, saa var der al sandsynlighed for, at han 
