7 
Saalænge menneskene har seet hverandre i ørnene, fandt enhver, 
at den andens pupille var sort. Om aarsagen hertil gjorde man sig 
enten ingen eller en falsk forestilling. Indtil midten af vort aarhun- 
drede herskede den falske anskuelse, at pupillen var sort, fordi lys- 
straalerne, der udenfra trængte ind i øiets indre, absorberedes fuld- 
stændig af det sorte pigment, der findes i en af øieæblets hinder; 
en anskuelse, der fandt en vægtig støtte deri, at albinotiske menne¬ 
sker og dyr — der mangler dette pigment — uden videre viser en 
lysende øienbaggrund. 
Det var Helmholtz forbeholdt i 1851 at paavise, at aarsagen til, 
at pupillen er sort, ligger i de eiendommelige brydningsforhold i øiet, 
Fig. 2. Øiespeilets anvendelse (skematisk). 
A er det øie som skal undersøges, M iagttagerens øle, S x —S 2 speilet. De fra 
lyskilden L kommende straaler falder paa dette og kastes ind i øiet A, hvis 
baggrund oplyses, og som iagttageren betragter ved hjælp af forstørrelsesglasset C. 
og, efterat aarsagen var rigtig erkjendt, straks at hæve det dunkle 
slør, som i aartusinder havde hvilet over pupillen og at skaffe os et indblik 
i det indre af et levende øie, som vi ikke har noget sidestykke til for 
noget af de øvrige organers vedkommende. Øienspeilet (se fig. 2) bestaar 
af et svagt konkavt speil (S), der i midten er gjennemhullet; fra en ved 
siden eller bag patienten staaende lyskilde (L) kastes straalerne ved hjælp 
af speilet ind i patientens øie (A), mens undersøgereren gjennem hullet i 
midten modtager billederne af den undersøgtes øie i sit eget (M). Der 
gives i det menneskelige øie normalt 4 gjennemsigtige, forskjelligt 
brydende medier, nemlig 1) hornhinden, 2) forreste øienkammer med 
