5 
saa maa man dog ikke glemme, at den som methode ikke alene kar 
nogen ab sol ut betydning,- kun i forening med iagttagelsen af andre 
symptomer. Ligeoverfor sygdommens prognose, d. y. s. forudsigelsen af 
dens endelige udgang, er den af den største betydning. Jo høiere tempera¬ 
turen er, jo mere vedholdende den høie temperatur holder sig, jo mindre 
døgnets fluktuation er, desto betænkeligere er prognosen. Maaler man 
f. eks. flere gange med bestemt mellemrum en temperatur af 41.5 i 
akselhulen, er dette et overmaade farligt tegn. 
For at prøve den anvendte behandlings virkning er ogsaa ther- 
mometrien af stor betydning; man ser det samme resultat, et betyde- 
ligt temperaturfald, naar man i koldfeber forordner chinin, som naar 
man aabner en absces (byld) og udtømmer materien; de stoffer, der frem- 
kalder temperaturstigningen — betinger sygdommen — lammes eller 
dræbes af chininen og skaffes ud af legemets cirkulation ved absces- 
sens tømning. 
Paa grund af den udstrakte anvendelse af thermometeret og den 
overordentlige nytte, det forskaffer os i diagnostisk, prognostisk og, 
man kan gjerne sige, therapeutisk henseende, er dets betydning ofte 
bleven overdreven; man identificerer ofte patientens befindende med 
temperaturens grad; det hænder saaledes ikke sjelden, naar man spør¬ 
ger sygepleiersken: hvorledes lever N. N. iaften, at man faar til 
svar: 37.5. 
Sammen med legemets temperatur danner pulsens forhold det 
væsentligste symptom paa en tilstedeværende feber. Pulsens egen- 
skaber karakteriseres ved dens hyppighed (antal slag i minuttet), regel- 
mæssighed og styrke. Hyppigheden kan tælles, men de øvrige egen- 
skaber kan kun bestemmes ved et skjøn. Man har derfor konstrueret 
et apparat, der grafisk fremstiller samtlige disse egenskaber. Anven¬ 
delse af grafisk fremstillingsmaade paa fysiologiens og den pathologiske 
fysiologis gebet har udviklet sig fra aar til aar. Methodens store 
fordel ligger fornemmelig deri, at den i et system af faa linjer anskue- 
liggjør, hvad man forgjæves vil søge at skildre i et utal af ord og tal. 
Forat fremstille en tydelig grafisk kurve, maa for det første fordres, 
at bevægelserne, der som regel i sig selv er smaa, bliver fremstillet 
i forstørret maalestok. Simplest opnaaes dette ved en vægtstang, 
hvis arme er af meget ulige længde. Efter dette princip fremstillede 
franskmanden Marey sin pulsmaaler — sfygmograf — i 1856. Bevæ- 
