Det menneskelige øre. 
Som vi ved regnes øret for en af skjønhederne ved det menne¬ 
skelige ansigt, særligt det kvindelige øre, og det er vel af denne 
grund, at menneskene har fundet paa at pynte sine ører med ringe 
og anden stads; de har villet gjøre det endnn mere vakkert end det 
af naturen var. Som sædvanligt med alslags pynt har de kun for- 
maaet at gjøre det stygt, og pyntningen af ørene har jo ogsaa jevnlig 
aftaget blandt civiliserede mennesker. Nu for tiden er der vel her 
hos os kun en del sjømænd, som blandt mændene bærer ringe i ørene, 
kanske ogsaa en del forbrydere. 
Paa grund af den pris, vi sætter paa vakre ører, og vel ogsaa 
af andre grunde, blev menneskene meget krænket, da Darwin paaviste, 
at mange mennesker i formen af deres ører bar merker af deres ned- 
stamning fra aberne. Den brave mand blev ogsaa i den anledning 
udskjældt og forskjellige har forsøgt at vise, at han havde uret. 
Men jo nøiere denne ting studeres, desto mere viser det sig, at 
han ogsaa heri havde ret. Hvad jeg her vil meddele i denne sag er 
et referat af undersøgelser af prof. Schwalbe i Strassburg. 
Han gjør først opmærksom paa, at hvad der almindeligvis regnes 
for ørets længde, nemlig afstanden fra den øverste krumning af øre- 
randen til spidsen af øreflippen, i virkeligheden ikke er ørets længde. 
Naar De vil se paa fig. 1, saa ser vi der et menneskeligt øre, mens den 
prikkede linje (a-c^b) giver omridset af et bavianøre, og den afbrudte 
(a-e 2 -b) omridset af et koøre, dette sidste forholdsvis meget for lidet. Linjen 
d-c 2 giver længden af koøret og linjen d-c 1 længden af bavianøret. Vi 
ser nu, at denne sidste linje paa den ombøiede rand af menneskeøret 
træffer et lidet fremspring (c), som’vi vil kunne finde paa mange ører; 
dette fremspring er den saakaldte „darwinske ørespids u og efter linjen 
5 
