87 
maa man ogsaa antage, at det ikke er ganske tilfældigt, naar visse 
blade og stengler har en farve, der afviger fra den for disse organer 
normale grønne. Disse farvninger har man efter analogien fra dyre- 
riget betegnet som „beskyttelsesfarver“ eller ,,skræmmefarver“. 
De hos mange vildtvoksende planter, men særlig hos havevækster 
forekommende hvide flekker og striber kommer her ikke i betragtning, 
da de er pathologiske fænomener og beror paa mangelen paa blad¬ 
grønt paa vedkommende steder. Anderledes med de røde eller brune 
tegninger . paa blade og bladstilker, som vi ogsaa træffer hos enkelte 
indenlandske vildtvoksende planter, f. eks. hos nogle arter „marihaand u 
(orchis). Efter nyere undersøgelser hører de virkelig til planternes 
beskyttelsesmidler i deres kamp mod dyrene. Prof. Stahl har for¬ 
nemmelig i den senere tid beskjæftiget sig med disse ting og ved 
direkte forsøg paavist, at de med saadanne pletter udstyrede blade 
o. 1. langt sjeldnere fortæres af planteædende dyr end de grønne 
blade. Der blev gjort forsøg med, hvordan kaniner og gjeder forholdt 
sig ligeoverfor forskjelligtfarvede blade af coleus. Det viste sig at 
de grønne først blev fortærede, de farvede kun naar dyrene var sultne. 
Det samme var tilfældet med maisblade, af hvilke enkelte ved hjælp 
af et farvestof blev forsynede med røde flekker. Særlig interessant 
er beskyttelsesfarvningen hos endel tropiske araceer, hos hvilke den 
virkelig fungerer som skræmmefarve. I Himalaya, paa Java, Sumatra 
o. s. v. findes der forskjellige araceer, som kun har et eneste blad 
og som let gaar tilgrunde, hvis dette bliver fortæret. Disse planter 
behøver derfor et meget virksomt beskyttelsesmiddel mod store plante¬ 
ædende dyr og denne har de ogsaa skaffet sig paa en høist eiendom¬ 
melig maade. Den lange, tykke bladstilk er hos disse enbladede 
planter besat med brunagtige, forskjelligtfarvede flekker, hvorved den 
faar en ligetil skuffende lighed med den frygtede kobraslange. Dy¬ 
rene tror aabenbart, naar de nærmer sig en saadan plante, at den 
tykke bladstilk er en slange, der holder sig færdig til angreb og 
søger derfor redning i flugten. At dette virkelig er tilfældet, at 
dyrene lader sig skræmme af den slangelignende bladstilk kunde 
Stahl konstatere ved forsøg i den zoologiske have i Buitenzorg. 
Han rakte nogle hjorter og antiloper, som holdtes der, skrællede blad¬ 
stilker af de nævnte araceer og disse blev straks fortærede; naar han 
derimod holdt en uskrællet, om en kobraslange mindende bladstilk, 
hen til dem, saa veg dyrene tilbage med alle tegn paa skræk og 
