102 
Spredte iagttagelser. 
Man skal ikke længe have stnderet dyrelivet, før man kommer under 
veir med, at disse medskabninger undertiden, og det" i meget høi grad, 
er besjælet af de ædleste menneskelige følelser, saasom venskab og høi- 
modighed. Men sjelden skal man vel finde et smukkere bevis paa 
dyrenes samfølelse end nedenstaaende tildragelse, som en skolebestyrer- 
inde ber af byen forleden fortalte mig. 
Hun kom en sommerdag sammen med en veninde gaaende gjennem 
studenterlunden for at gaa til sit hjem et stykke oppe i byen. De havde 
en hund med sig — en ærlig og trofast sjæl af en glathaaret fugle- 
hund. Den havde som alle saadanne nysgjerrige hunde gjort diverse 
streiftog ind mellem Studenterlundens træer og blomsterbeder; men 
nu — oppe i gaden gik den pent og rolig ved siden af de to damer. 
Bedst det var, hørte de en pibende lyd lige i nærheden af sig. De 
ænsede det ikke i begyndelsen; men den pibende lyd fulgte med dem 
videre opover, og de blev endelig opmerksomme paa, at hunden bar 
en levende fugl i munden. De stansede derfor og befalede hunden 
at levere fra sig sit bytte, hvilket den ogsaa gjorde ved at lægge en 
levende spurveunge uskadt op i bestyrerindens ene haand. 
De to damer blev, som man tænke sig, ikke lidet forbausede 
over, at hunden ikke havde knaset baade brusk og ben i det stakkars 
vesle kræ. 
Og nu gjorde de, som naturligvis alle damer gjør under saadanne 
forhold; de tog fugleungen med hjem og slap den ind i et bur, hvor 
en gammel bogfinkehun holdt til. 
Denne gamle, som vaaren og sommeren igjennem havde følt sterkt 
savnet af en mage og alt det kjære besvær, som følger med det egte- 
skabelige samliv, kastede nu al sin ubrugte og tilbagetrængte moder- 
kjærlighed over paa den nyankomne, hjælpeløse stakker, pleiede og 
passede den, som om ungen var dens eget verk. 
Nogle dage senere kom bestyrerindens far hjem fra en udflugt 
til skogs og medbragte da en ny spurveunge; denne blev ogsaa slup¬ 
pet ind i buret til de to andre fugle; nu syntes imidlertid bogfinke- 
mutter, at hun snart fik vel mange adoptivbørn; skuld© man holde 
paa saadan, vilde hun snart faa buret fuldt. Hun negtede derfor i 
begyndelsen haardnakket at tage sig af den sidst ankomnes pasning 
