103 
og pleie; men den moderlige kjærlighed overvandt dog snart hendes 
uvilje, og hun tog sig efterhaanden af hegge ungeme med den samme 
moderlige omhu. 
Rørende var det, fortalte bestyrerinden, at se, hvordan hunden 
omfatte de sin vesle fange med en inderlig sympati. Den kunde i flere 
minutter ad gangen staa stille med snuden tæt ind til buret og se 
kjærtegnende paa den ene spurveunge, som om den vilde sige: „Du 
er i grunden mit adoptivbarn, du smaa der!“ 
Saaledes levede de i et inderligt venskabsforhold disse fire dyr 
af forskjellig oprindelse. Men en dag kom katten, hoppede op paa 
buret, hug kløerne i det — og de to spurveungers saga var endt. 
Jeg maa fortælle et andet træk — denne gang om forholdet 
mellem katte. 
Hjemme hos mine forældre paa Hamar havde vi for et par aar 
siden tre katte — bedstemor, mor og datter. Bedstemoderen og 
moderen havde et par somre ynglet af bedste formue; men mens 
bedstemoderen producerte afkom efter en temmelig stor skala (5, 6 
og 7 unger af gangen), saa bragte den anden høist dydigt og anstæn- 
digt blot 1 — én — unge til verden af gangen. I almindelighed 
blev alle ungerne, undtagen en, taget afdage med det samme; thi 
kvindfolkene likte ikke al denne kattekommers; det hjalp ikke alt 
det, vi barna bad for de smaa. Kvindfolkene tænkte jo forklarligt 
nok mere paa renligheden og melkefadene. Og ungerne maatte lade 
sit liv; de gamle maatte nøie sig med en unge hver. 
Men saa hændte det forleden aar, at den blev berøvet alle sine 
unger; den gik en tid og ledte efter dem og jamrede sig; men saa 
fandt den tilslut afløb for sin moderkjærlighed; den begyndte at tage 
sig af sin egen vesle datterdatter. Og nu opstod det inderligste og 
mest rørende forhold, jeg nogensinde har seet mellem katte. Moderen 
og bedstemoderen var sams om den smaa. Hele dagen laa de gjerne 
i en af sengene og havde ungen lunt og varmt mellem sig; havde 
den ene af de gamle et nødvendigt ærinde udendørs, var den anden 
altid tilstede. Jeg erindrer ikke, at jeg nogensinde saa den smaa 
aldeles overladt ti] sig selv. Naar den skulde pyntes, hvilket skede 
flere gange om dagen, var begge de gamle lige ivrige; begge gav 
den die; var moderen fraværende fandt den smaa sig lige godt til- 
ette ved bedstemoderens bryst. Jeg erindrer især et lidet træk, som 
viste, hvor inderlig den smaa var omsluttet af begges moderlige kjær- 
