104 
lighed. Da den var blit saa stor, at den val- begyndt at kravle om¬ 
kring i buset, havde den en dag foretaget en udflugt ud i kjøkkenet; 
de to gamle laa igjen i sengen inde i et værelse ved siden af, og 
bvortil døren stod aaben. Bedst det var lød der fra kjøkkenet et 
iltert katteskrig; en af kvindfolkene havde traadt paa ungen. Som 
to pile skjød de to gamle sig ud af sengen og løb mjauende og klyn¬ 
kende ud i kjøkkenet, fandt ungen og gav sig ikke, tør de fik den 
med sig ind i sengen igjen. Kom der en hund i nærheden, var de 
to ikke sene om at faa den til at „smøre haser u ; ja, om vi slap dem 
ud paa gaden, og de blot opdagede en hund i husets nærhed, skjød 
de ryg, tog offensiven, satte bortover gaden i dristige sprang og jog 
fienden paa flugt. 
Men ogsaa for disse dyrs vedkommende tog det en sørgelig ende. 
Ud paa høsten blev mor og datter syge, og en morgen fandt vi dem 
døde. Bedstemoderen blev nu gaaende igjen, nedtrykt og sørgende. 
Mens jeg skriver om kattene, lad mig saa med det samme be¬ 
rette endnu et par træk fra disse dyrs liv — træk, som viser, at de 
ogsaa har sine mindre elskværdige egenskaber. Da den ene gamle 
kat var blit alene, gik den som sagt og sørgede en tid; men sorgen 
fortog sig snart, især da katten merkede, den var husets eneste 
kjæledægge. Den fandt sig den bedste seng i huset til fast soveplads 
om dagen, var godvenner med alle og ansaa sig eneberettiget til at 
faa klap af hele husstanden fra kokkepigen op til far sjøl. Den lod 
til stadig at være i godt humør og at føle et vist velvære ved al 
denne opmerksomhed og venlighed, som blev den til del. Men saa 
fik vi nu sidste høst til foræring en maanedgammel katunge fra en 
anden familie i byen, og fra den dag af var det forbi med den gam¬ 
les gode humør. Fra nu af var den viltre unge, som snart var hist 
og snart var her og gjorde alskens spilopper, den første høne i kur¬ 
ven og stillede den gamle kat rent i skygge; i hvert fald ansaa denne 
sig skudt for glug og var meget fortørnet derover. Den viste fra nu 
af de tydeligste tegn paa jalousi. Den taalte aldeles ikke den unge 
i sin nærhed; naar de en og anden gang mødtes, begyndte den gamle 
at knurre ganske høilydt, ja den kunde til sine tider t}^ til „kaand- 
gribeligheder“. Om nogen af os tog den smaa og ldappede og kjæ- 
lede den — var da den gamle i nærheden og saa det, tilkjendegav 
den øieblikkelig sit mishag ved en temmelig høilydt knurren, og den 
gav sig ikke, før vi havde sluppet vor vesle yndling. 
