106 
stryge over ryggen og tage op i haanden. Selv inde paa stuegulvet 
viste den den samme tillid og fortrolighed. Om aftenen forlod den 
ikke gaarden, men trippede bort i et af udhusene, og fra den dag af 
holdt den sig paa prestegaarden til i november maaned, da den satte 
livet til paa en ynkelig maade, hvad jeg nedenfor skal fortælle. 
I al denne tid betragtede vor elskværdige gjæst tydeligvis preste¬ 
gaarden som sit retmæssige hjem, som den holdt sig til døgnet rundt, 
idet den om dagen færdedes paa gaardspladsen, i haven og tildels i 
husene og om natten holdt til i eller indunder et eller andet af ud- 
huSene. Det var ikke nok med, at den ikke forskrækkedes ved men¬ 
neskers nærhed; den søgte aabenbart med forkjærlighed deres selskab. 
Naar jeg, som jeg ofte pleiede, sad nede i haven beskjæftiget med 
lugning eller andet havearbeide, var jeg næsten sikker paa, at ogsaa 
rypen indfandt sig. Den trippede da ofte lige for mine hænder, nap- 
pede vasarv eller andet smaat grønt, eller ledte efter frø, muligens 
ogsaa efter mark og andet smaakryb. Paa varme solrige dage yndede 
den meget at tage sig tørre sandbad ligesom de tamme høns. 
Selvfølgelig blev den min og hele husets yndling, hvad den lod 
til at sætte megen pris paa. Naar jeg om morgenen kom ud paa 
trappen, sad den regelmæssig paa en af trappebænkene og ligesom 
ventede paa traktement. Havre, rognebær, bringebær o. desl. var, 
hvad jeg havde at byde paa, og den var ingen kostforagter. Den 
lod sig villig klappe, mens den spiste, og det uden at gjøre det lille 
forskrækkede hop, som en høne næsten altid gjør under saadanne 
venskabsyttringer. Naar gangdøren kom op, løb den gjerne ind i 
gangen og satte sig midt i trappen til 2den etage. Naar jeg da kom 
for at gaa op paa mit studerværelse, brydde den sig ikke om at flyve 
ned, men trippede bare lidt tilside, saa at jeg fik komme forbi. 
Naar gaardsdrengen var beskjæftiget med at kløve brændeved, 
var det et ikke sjeldent syn at se rypen siddende lange stunder paa 
en vedhaug ved siden af tilsyneladende som en interesseret tilskuer. 
Jeg mindes ogsaa meget vel, at den ved slagtningen om høsten sad, 
som det syntes, med spændt opmærksomhed betragtende den uhygge¬ 
lige proces. 
Men en anden gang syntes den lige saa levende interesseret 
i de lysere sider af menneskelivet. Et stort brudefølge passerede 
prestegaarden og togede nedover til kirken. Dette var for den be¬ 
vingede menneskeven en begivenhed af alt for stor interesse til ikke 
