109 
en lys ffek, af hvis bevægelseshastighed han udregnede, at planetens 
omdreiningshastighed beløb sig til 10 timer 14 1 /c> minnt. 
Saturn ledsages af 8 maaner, som tildels er yderst vanskeligé åt 
iagttage og kun kan sees med de sterkeste instrumenter. 5 af dem 
er dog lettere synlige. Den klareste af disse maaner (Titan) opdå- 
gedes 1655 af Huygens; den svageste i 1848 næsten samtidig af 
de to astronomer Bond og Las sel. Saturns maaner viser en lig¬ 
nende lysveksling som jupitermaaneme, idet de afvekslende tiltager og 
aftager i lysstyrke, hvoraf man tror åt kunne slutte, at de, i lighed 
med jordens maane, kun udfører én rotation for hvert omløb om 
planeten. 
Saturns ringsystem viser sig for os som en langstrakt ellipse, da 
dens heldning mod jordbanehs plan (ekliptiken) kun er 28°, og da 
derfor jorden aldrig kommer høiere op over ringens plan end denne 
vinkelstørrelse. I løbet af hvert sattirnaar, naar planeten befinder sig 
i skjæringslinjen mellem ringølåinét og jordbanen, ser vi to gange rin¬ 
gene fra kanten. Det indtræffer oimtrent hvert 14de aar og da rin¬ 
gene er overordentlig tynde forsvinder de da næsten aldeles og kan 
kun sees med de sterkeste kikkerter, i hvilke de fremtræder som en 
ganske fin lysende linje. 
Bingsystemet er meget kompliceret. Den bedste forestilling om, 
hvorledes det er beskaffeiit, fåair man kanske ved at gjøre en skitse 
af, hvorledes det vilde se ud, om vi kunde betragte det fra et punkt 
lo dr et over en af Saturns poler. Fig. 1 viser, hvorledes det da 
vilde se ud. 
Den yderste ring A eir mindre lyssterk end den tilgrænsende del 
af ringen B. Paa den ydre ring har man gjentagne gange iagttaget 
spaltninger, som siden atter er forsvundne. En saadan opdagede 
Quetelet allerede i 1827 og senere har man endog med bestemthed 
iagttaget et større antal mørke linjer, der dog til andre tider ikke 
har kunnet opdages selv med sterke kikkerter. En svag linje er altid 
synlig — blyantslinjen kaldet paa grund af dens ubestemte, graaag- 
tige farve. 
Den indre ring B er skilt fra den ydre ved en bred, mørk spalte, 
den Cassini’ske linje, hvis bredde er ca. 350—400 mil, og som 
synes at være en virkelig aabning, da den er lige mørk som himmel- 
rummet. Tæt indenfor den Cassiniske spalte har den indre ring sin 
største lysstyrke; der er her en zone, som i regelen er den lyseste 
