114 
antserne, disse voldsomme geisiragtige eruptioner af glødende gas- 
arter, særlig vandstof, som optræder paa vor centralklode, og som 
hæver sig langt over solkuglens almindelig synlige overflade. Af be- 
liggenheden af disse lysende linjer i solspektret kan man regne sig 
til den hastighed, hvormed disse eruptioner finder sted, og ligedan kan 
man af de forskjellige lysende og mørke linjer i den nye stjernes 
spektrum drage forskjellige slutninger med hensyn til stjernens natur. 
Den første af disse er, at stjernen er dobbelt og bestaar al to for¬ 
skjellige himmellegemer, et der frembringer de lysende vandstoflinjer, 
og som bevæger sig bort fra os, og et, hvem de mørke Eraunhoferske 
linjer i spektret tilhører. Disse to himmellegemer bevæger sig i for¬ 
hold fra hinanden med en hastighed af 1.25 mil i sekundet eller med 
omtrent y 3 af den hastighed, hvormed jorden gjennemløber sin bane. 
Men hvorledes skal vi i det hele forklare os tilsynekomsten af 
den nye stjerne? Hvorfor har den liidtil unddraget sig alle etterforsk¬ 
ninger, og hvorfor viser den -sig nu pludselig? 
Der er forskjellige forklaringer, som giver svar paa disse spørgs- 
maal. Et legemes pludselige opblussen kan tydeligvis fremkaldes af 
en sterk forhøielse af dets temperatur, eller ialfald af temperaturen 
paa dets overflade. Tager vi nu i betragtning, hvorledes varme kan 
frembringes ved stød, slag eller gnidning, saa er der intet i veien for 
at antage, at den pludselig opdukkede klodes forhøiede temperatur 
kan have sin aarsag i dens sammenstød med et andet himmellegeme. 
Det vil rigtignok være et sjeldent tilfælde, at to stjerners baner er 
saaledes beliggende at de støder paa hinanden, men tilfældet kan dog 
tænkes. Stjernerne kan have været tilstede paa det sted af himmelen, 
hvor vi nu ser dem, men have været usynlige indtil sammenstødet 
imellem dem bragte dem til at gløde saa sterkt, at deres lys trængte 
frem til os. Og ved dette sammenstød kunde det da tænkes, at 
skorpen omkring den ene sprængtes, og at der fra dens indre trængte 
frem de glødende vandstofmasser, som viser sig i spektroskopet. 
Ogsaa variationerne i den nye sols lysstyrke lader sig forklare ud fra 
denne theori, som udslag af en kamp mellem udbruddene og nye 
skorpedannelser, i hvilken snart de glødende gasmasser', snart skorpen 
har overmagten. Meget sandsynlig er imidlertid denne theori ikke. 
Eor to aar siden har imidlertid hr. Wilsing i Potsdam, støttet 
til de ved det derværende observatorium udførte undersøgelser over 
