142 
har hos de for os stumme myrer opdaget et stridulationsapparat, som 
ligner andre insekter, hvis toner vi kan høre, og han antager der¬ 
for at myrerne i virkeligheden frembringer toner, ved hjælp af hvilke 
■de gjør sig forstaaelige for hverandre, om end ikke vi kan opfatte 
disse toner, en antagelse som rigtignok ikke er bevist, men som dog 
har sandsynligheden for sig. 
Naar man nu ligeledes kan anse forskjellige dele af legemet som 
;sæde for lugtesansen, saa er det alligevel næsten utvilsomt, at denne 
sans hovedsagelig ligger i følehornene, som ofte er forsynede med en 
imængde lugtehaar eller lugtehuller. For myrernes vedkommende er 
•det ved utallige forsøg fastslaaet, at lugtesansen for største delen har 
.sit sæde i følehornene og at de er særdeles godt udviklet. Roligt 
siddende myrer, som slet ikke lod sig forstyrre af meget sterk støi 
lige i nærheden eller af, at en fjær bragtes i berøring med deres føle¬ 
horn, trak straks disse ind eller slog dem tilbage, saasnart fjæren, 
dyppet i en lugtende vædske, førtes hen i deres nærhed; ligeledes 
gjorde de kun holdt for en over deres vei ophængt pensel naar den 
indeholdt et lugtende stof, ellers gik de uden at tøve frem under 
penselen; et bevis for, at myrerne altsaa lugter vædsken; senere skal 
vi se, at de meget ofte anvender denne veludviklede lugtesans. Hvad 
smagssansen angaar, saa har mange forsøg vist at myrerne er i besid¬ 
delse af den, og vi maa af forskjellige dannelser antage, at egne 
modificerte organer i munden eller lige i nærheden af den, er smags- 
organer, ligesom særskilt byggede, over hele kroppen strøede haar er 
organer for følelsen. Paa disses bygning og funktion kan vi ikke her 
indlade os nærmere, da det vilde føre os for vidt, og da disse dan¬ 
nelser endnu ikke er tilstrækkelig klart undersøgte. 
Gaar vi fra disse betragtninger over til myrernes aandelige egen- 
skaber og evner saa fin der vi meget som er overraskende i de flittige 
dyrs liv. Arbeidsdelingen i en myrestat bar vi allerede nævnt, men 
langt mere forbausende er den kjendsgjerning, at i en myretue kjen¬ 
der hvert individ de andre som tilhører tuen, hvilket jo blir s,aa 
meget merkeligere, naar man husker paa, at mange myretuer tæller 
4—500 000 medlemmer. Nu fremgaar det imidlertid af mange forsøg, 
at ikke hver myre personlig kj ender sine søstre og at heller ikke 
hver tue har sin egen parole eller en lugt, som alene tilkommer den. 
Lubbock satte enkelte myrer maanedsvis i fangenskab, men de blev 
— da de igjen førtes til tuen —■ straks gjenkjendt, som hørende den 
