145 
mens de opadstigende længe lod sig forvirre. Endelig saa lian dem 
komme tilbage med hver sin klnmp jord i munden, og saa byggede 
de sig en bro, over hvilken de krøb op i træet.“ Dr. Grredler i 
Bozen fortæller ligeledes en meget betegnende historie: „En af mine 
Kolleger, siger han, havde i maanedsvis lagt stødt sukker paa gesim¬ 
sen af et vindu i en bygning, som vendte ud mod haVen, og hvortil 
et myretog stadig gik i procession. Han fandt nu paa at lægge suk¬ 
keret i et kar, som han med en traad fæstede til tverbjelken i vindues- 
korset, og forat lade myrerne faa kundskab om den høiere hængende 
brødkurv, blev et par af togets individer sat derop. Disse geskjæf- 
tige skabninger tog straks sine sukkersmuler og fandt øieblikkelig den 
eneste forbindelsesvei, traaden, over tverbjelken ned vindueskarmen og 
stod nu igjen hos sine venner paa gesimsen, for herfra at fortsætte den 
sædvanlige passage ned over den høie mur til havekolonien. Ikke længe 
efter var hele toget organiseret paa den nye vei til sukkerlageret fra 
gesimsen over vindueskarmen, tverbjelken og traaden, og saaledes gik 
et par dage uden at frembyde noget nyt. Men en morgen holdt toget 
igjen stille paa den gamle plads, gesimsen, og hentede derfra sine 
kolonialvarer. Ikke en gik mere herfra og op til sukkérfadet. Dette 
var da vel ikke blevet tømt? Nei slet ikke; men et par dusin my r er 
arbeidede ufortrødent oppe i fadet, idet de nu kun bar smulerne til 
kanten af fadet og derfra kastede dem ned til sine kammerater paa 
vinduesbrettet, som deres nærsynte øine ikke engang kunde se.*‘ 
Alle disse og mange andre iagttagelser tyder paa en høi 
begavelse hos dyrene, men man maa vogte sig for at sætte denne 
aandelige kraft altfor høit; den har dog temmelig snevre grænser, som 
Lubbock ved forskjellige leiligheder har vist. Han stillede f. eks. op 
et meterhøit bret, som oventil stødte sammen med et andet, som 
næsten naaede til jorden. Ved enden af dette andet, lidt kortere 
bret, var en skaal med larver anbragt. Hele apparatet blev nu stil¬ 
let slig, at skaalen med larverne hang 2 / 5 tomme over myretuen. 
Lubbock satte nu op til larverne flere myrer, som straks greb hver 
sin larve for at bringe den til tuen. Men skjønt de bøiede sig langt 
udenfor randen af skaalen og viste tydelig lyst til at springe ned paa 
tuen, saa gjorde dog ikke en eneste det ganske ufarlige spring, og 
heller ingen tænkte paa ganske simpelt at kaste larverne ned; men 
de gjorde alle den store omvei over det to meterlange bret til tuen, 
og de bar paa denne møisommelige maade flere hundrede larver hjem. 
10 
