150 
heden af tuen beliggende bladluskolonier med et hylster af jord eller 
andre stoffer og sætter dette rum i forbindelse med tuen ved en over- 
dækket gang, og de har saaledes paa en maade anbragt sine kjør i 
en stald, hvorfor de ogsaa kaldes „staldfodrende“ myrer. 
Myrernes forudseenhed gaar endnu videre. Ikke nok. med at de 
skaffer sig bladlus, de samler ogsaa ofte om høsten eg af disse dyr og 
bevarer dem i løbet af vinteren med ligesaamegen omhu som sine egne eg. 
Næste sommer kommer bladlusen ud, og myrernes omsorg belønnes, 
idet de nu er komne i besiddelse af det tilstrækkelige antal melke- 
kjør. Denne sikkert konstaterede kjendsgjerning tyder paa en forbau¬ 
sende evne til overlægning hos disse smaa dyr; de trækker ikke hjem 
nogen føde, men derimod de hele vinteren gjennem fuldstændig unyt¬ 
tige bladluseg, da de ved, at af dem vil deres elskede husdyr 
fremstaa. 
I modsætning til bladlusene, som kun nødtvungne lever blandt 
myr erne, tilbringer mange biller sit hele liv i en myretue uden nogen- 
sinde at forlåde den. De kortvingedes familie ( staphylineæ ) og be- 
slegtede arter opviser mange myrevenner, af hvilke den gule køllebille 
(claviger foveolatus) (fig. 7) er den mest bekjendte. Denne bille som 
er noget over 2 mm. lang, har et sammenvokset vingedække og kan 
derfor ikke fly ve, ligesom den heller ikke kan se, da den fuldstændig 
mangler øine. Den lever udelukkende i myretuer og for det meste i 
tuerne hos de gule myrer, som er bekj endte for sine skarpe bid, og 
som sædvanligvis anlægger sine kolonier under stene. Billen er ikke 
istand til selv at søge sin næring, myrerne maa sørge for den, og de 
viser den ogsaa altid den største kjærlighed og venskab; de stryger 
den, kjærtegner den og giver den foder, hver gang de træffer den; 
og til tak frembyder saa billen sin ryg, som myren begjærlig slikker, 
da den udsondrer en sød honningagtig fugtighed. Indesperrer man 
en myrekoloni med biller i et glas, saa indrettes straks bygningen, og 
man kan gjennem lupen nøie iagttage det intime forhold mellem dem. 
Hver myre blir staaende ved den bille, den møder, beføler den med 
følehornene, stryger den venlig og putter mad i dens aabne mund, 
derpaa slikker den med begjærlighed den søde fugtighed af haarene 
paa billens ryg og gaar fornøiet videre. Kommer flere myrer effcer 
hverandre til den samme bille, saa gjentager den samme historie sig, 
kun gaar myrerne straks videre, efterat have berørt ryggen flygtig, 
thi der kan de jo ikke mere finde nogen lækkerbisken. Blir indi- 
