170 
tede blokke af granit, gneis og krystallinske bjergarter, der er aldeles 
fremmede for Jurabjergrækken, der ene bestaar af Juras kalksten og 
tertiære lag, hvorimod de er aldeles ligeartede med den over 80 kilo¬ 
meter fjerne Alpebjergkjæde, hvorfra de desuden skilles ved den mel- 
lemliggende Grenferdal. Schweizer geologer har paavist, at disse 
blokke er blevne førte af fortidens store Rhonejøkel, som ndgik fra 
den sne, der faldt over hele Alpekjæden fra Mont-Blanc til Mont Rosa 
og i den øverste del af Rhonedalen, en afstand af henved 200 kilom. 
I forening med den søndre skraaning af Berner-Alp erne omfatter dette 
distrikt Schweiz’s mest udstrakte sne og ismarker. Det hele areal 
imellem disse to bjergkjeder er rigeligt 150 kilom. langt og 50 kilom. 
bredt, indesluttes af fra 2 000 til 8 000 m. høie bjerge og maa bog- 
stavelig have været fyldt med is, og denne uhyre jøkel ndtømtes ved 
mnndingen af den øvre Rhonedal imellem Dent de Morcles og Dent 
de Midi i en isstrøm af en saa uhyre tykkelse, at den ndfyldte Gren- 
fersøens gang og, uagtet den spredtes over hele dalen, dog, da den 
naaede Jurabjergene, maa have beholdt en tykkelse af 800 m. 
De blokke, den førte med sig, findes spredte over Jurabjergenes 
leier i en omkreds af henved 150 kilom., og det er ret oplysende, at 
de største findes i lige retning med jøkelens løb, mens de til begge 
sider er mindre og mindre. Et af de største klippestykker er over 
13 m. i gjennemsnit, og mange andre blokke er af uhyre størrelse. 
De bestaar af meget forskjellige stenarter, men disse kan alle henfø¬ 
res til bjerge i Alperne og det saaledes, at de, der findes øst for et 
centralpunkt nærved Neufchatel, kan føres tilbage til den østre side 
af Rhonedalen, hvorimod de, der findes henimod Genf, er komne fra 
den vestre side. Det er indlysende, at ifald disse blokke var førte 
ved flydende isbjerge under en nedsænkningsperiode, som man først 
antog, saa vilde deres fordeling været meget forskjellig, og der vilde 
ikke kunne have været nogen adskillelse imellem dem fra modsatte 
sider. Disse grunde er saa vægtige, at de bevægede Sir Charles Lyell 
til at fravige den forklaring, han først havde fremsat (om en ned- 
sænkning i havet) som aldeles uholdbar og optage den ovenbeskrevne 
om den uhyre ismark og jøkel. Lignende fremtoninger, men dog ikke 
af saa stor udstrækning, er fundne i alle Mellem-Europas bjergkjæder 
og gjør det aldeles utvilsomt, at der i en forholdsvis ny tid er fore- 
gaaet en forandring i de klimatiske forhold fra den tid af, da alle 
høiere bjerge var dækkede af stadig sne, og de tilstødende dale fyldte 
