173 
dannedes. Senere hen blev en stor del bortskyllet ved regn og strøm- 
løb; men, som ovenbeskrevet, findes endnu den dag idag store mas¬ 
ser, der kan afgive vidnesbyrd om sin tilblivelsesmaade. Paa samme 
tid havde jøklerne i Wales og Irland naaet deres største udstræk- 
ning, og der findes tydelige kjendetegn paa, at isen vest for 
Skotland strakte sig langt ud i havet, udover alle øerne og 
forenede sig i en sammenhængende masse med den næsten ligesaa 
ndstrakte ismark, der bedækkede Irland. Det er indlysende, at den 
store forandring i klimatforholdene, som havde saa forbausende følger 
paa de britiske øer, ikke kunde indskrænke sig til dem alene, og 
der findes ogsaa mangfoldige slaaende beviser for, at den skandina¬ 
viske Halvø og en stor del af det nordlige Europa har været dækket 
af en sammenhængende ismark. Det er alt vist, at et stort isdække 
næsten begravede Alperne, og at dets jøkler førte granitblokke til Jura- 
bjergene og nedlagde dem paa disses sider i en høide af 1 200 m. 
over havfladen, mens i syd paa Italiens sletter endemorænerne har 
dannet betydelige høie, som den ved Ivrea, der hidrører fra den store 
jøkel i Aosta-Dalen, og er 24 km. i længden, mens den er 200 til 
500 m. høi. 
I Nordamerika er merkerne efter istiden endnu mere udbredte og 
maaske endnu merkeligere end i Europa, idet ismarken strakte sig 
over hele den østlige del af Kanada, mindst til den 40 breddegrad^ 
syd for de store søer. Over store strækninger findes der et lag lig 
„teglen“ i Skotland. I den østlige del af Kanada og af de forenede 
stater synes isen at have naaet sin største høide over St. Lawrence- 
flodens vandskjel henad dens munding og at have strakt sig tvers 
over Ny-Englands bjerge udfyldende bugten ved St. Lawrence 
og strækkende sig udover Ny-Skotland og Long Island til Atlanter¬ 
havet. Dana antager, at den i Ny-England havde en tykkelse af hen¬ 
ved 2 000 m. og at den over St. Lawrence vandskjel naaede en høide 
af over 4 000 m. Senere efterlod jøklerne moræner, flytteblokke og 
riflede sten, ligesom i Europa. Ligesom i Britannien og i Skandinavien 
findes der ogsaa vidnesbyrd om en sænkning af landet under havfladen 
til en dybde af mere end 300 m., der synes foregaaet i slutningen af 
istiden. Her kan vi dog undlade at gaa nærmere ind paa dette, eftersom 
den egentlige gjenstand for vore undersøgelser er at paavise realiteten 
og udstrækningen af den vidunderlige og sammenlignelsesvis nye æn- 
dring i klimatforholdene, som fremkaldte istiden. 
