betydeligt, idet vor vinter vilde blive strængere' og længere, og 
vor sommer bedere og kortere. Der bestaar imidlertid en kombi- 
nation af astronomiske forhold idet foraarsjevndøgn efterhaanden kom¬ 
mer at indtræde nærmere og nærmere ved den tid, da solen har sin 
mindste af stand fra jorden, hvorved denne forandring virkelig indtræf- 
fer hver 10 500 aar. Eftersom dette forhold i det følgende oftere vil 
blive omtalt, vil det benævnes som: „modsatte faser af precessionen u , 
naar vinteren i den nordlige halvkugle indtræffer i apheliet eller i 
periheliet, det vil sige, naar jorden er fjernest fra eller nærmest ved solen. 
Excentricitetens grad veksler dog overordentlig meget, skjønt 
forandringen foregaar meget langsomt, og for tiden er den nærved at 
være mindst. Derhos forandres den meget uregelret. Croll og flere 
astronomer har beregnet størrelsen af disse ændringer for et tidsrum 
af 3 000 000 aar tilbage, i hvilken tid excentriciteten langt hyppigere 
har været større, end den har været mindre, end for nærværende tid. 
Naar vi fra nn af gaar tilbage i tiden, saa var excentriciteten for 
25 000 aar lidt større end nu, og for 30 000 aar længere tilbage, 
snarere lidt mindre, end nu, saa at man for et tidsrum af henved 
60 000 aar ikke kan tilskrive denne aarsag nogen væsentlig forandring 
i klimatforholdene. Men saa tiltager den hurtig til for henved 72 000 
aar siden, da den var dobbelt saa stor, som nu, mens den for 100 000 
aar siden var mere end 2 x / 2 gang saa stor, som for tiden. Vil man 
gaa endnu længere tilbage i tiden, saa formindskedes den for 50 000 aar 
mere, indtil det dobbelte, og tog saa atter til i de næste 60 000 aar, 
saa den blev næsten 3y 2 gang saa stor, som nu. Derpaa tager den 
hurtig af og efter en ny betydeligere stigning, aftager den efterhaan¬ 
den til dens nærværende størrelse for omtrent 400 000 aar siden. 
Det vil saaledes sees, at for omtrent 70 000 aar siden begynder en 
periode, der varer i 140 000 aar, i hvilken excentriciteten var mere 
end dobbelt saa stor, som for tiden, med to høidepunkter fra mere 
end 27 2 gange indtil næsten 372 gange den nærværende excentrici- 
tets størrelse. Dette lange tidsrum af stor excentricitet i jordbanens 
ellipse er for tiden geologerne enige i at antage som aarsag til istiden. 
Lad os derfor forsøge, at komme efter, hvorledes de klimatiske 
forhold paa den nordlige halvkugle maa have været dengang, da ex¬ 
centriciteten var paa sit høieste, for 210 000 aar siden. Solens mid- 
delafstand fra jorden kan med et rundt tal sættes at være 148 000 000 
km. og excentriciteten i den tid, hvortil her sigtes, i rundt tal 
