179 
og kulsyren i luften tilbageholder varmen. Den saaledes opvarmede 
luft er imidlertid i stadig bevægelse paa grund af forandringer i dens 
tæthed, der volder, at den stiger til veirs og skydes tilside af koldere 
og tungere luft. Derfor kan lieden aldrig sammenhobes i atmosfæren, 
den større solhede i troperne bliver optaget af ligesaa ophedede vand- 
dampe og for en stor del ført hen til koldere egne. Degnen, der 
falder ned, medfører enten varme fra atmosfæren eller optager den af 
den ophedede jord og fly der i strømme til havet, der igjen, drevet af 
vindene, danner store strømninger, som fører de ophedede vande fra 
troperne til tempererede eller kolde egne. En stor del af solvarmen 
opbruges saaledes til fordampning af vand, og vanddampene føres ved 
luftstrømningerne til fjernere egne, hvor de fortættes til regn, og af- 
giver en stor del af sin varme til jorden og til atmosfæren. Denne 
luftens store evne til at fordele temperaturen vil bedst kunne skjøn¬ 
nes, naar man ser, hvor meget faa timers solskin paa et tætlukket 
drivhus i vore nordlige egne formaar at drive temperaturen op langt 
over den, som den lodrette sol i troperne i fri luft frembringer. 
Mens imidlertid regnens virkninger i de koldere egne hurtig svin- 
der ved dens afløb til havet, vil derimod sneen, skjøndt kun faa gra¬ 
der i temperaturen skiller dem ad, have meget afvigende følger. Thi 
naar sneen falder i længere tid, og saa bliver til en tæt masse, hol¬ 
der den, indtil den helt er optøet, baade jorden, den dækker, og 
luften, der er i berøring med den, nær ved frysepunktet. Naar dens 
mængde er stor, kan det vare i dage, uger eller maaneder, inden den 
er optøet; og falder der mere sne om vinteren, end solen om somme¬ 
ren formaar at tø, vil den blive vedvarende, „evig“, som det kaldes, 
som tilfældet er paa høie bjerge og ved polerne. Solvarmen er da 
ikke istand til, selv om sommeren at opvarme luften synderligt over 
frysepunktet. Kapt. Scoresby fortæller saaledes, at mens' under 80° 
nordlig breddegrad solstraalerne smeltede tjæren paa den ene side af 
skibet, frøs søvandet paa den anden side paa grund af kulden i luften. 
Denne evne til at holde paa kulden beror aldeles paa snefaldets 
mængde og paa mangelen paa tilstrækkelig varme til at optø sneen, 
men ingenlunde paa den virkelige kuldegrad eller paa aarets middel¬ 
temperatur. En egn kan have' en meget kold vinter og en meget 
kort sommer, og ifald snefaldet er ringe, er der intet til hinder for, 
at jorden under en varm sommer kan frembringe en rig og yppig 
plantevekst. Eksempler herpaa er de store skove i Nord-Asien og i 
12 * 
