190 
plasmakrop med dens forskjellige organer og en cellehud, der bedæk- 
ker protoplasmaet udadtil og danner et beskyttende skal omkring det. 
Hos de fleste planteceller danner nn cellehuden et sammenhæn- 
gende skal, som vel kan have ndvekster eller fordybninger, men som 
er ganske kontinnerligt og ikke paa noget sted afbrndt eller aabent. 
Væggen kan vel have huller, men disse er da smaa i forhold til væg- 
gens egen størrelse og forhindrer ikke, at væggen i det store og hele 
er sammenhængende som væggen i en gummibold. Anderledes med 
diatomeernes skaller. Disse er altid sammensatte af to stykker, som 
ikke er fastere forbundet med hinanden end de to halvdele af en af 
de sædvanlige runde pilleæsker, og som ogsaa er sammenføiede paa 
lignende maade som en saadan æske. Den ene halvdel af skallet 
griber nemlig udenom den anden, akkurat som æskelaaget griber 
udenom bunden. Denne bygning sees bedst paa fig. 1. Den nedre 
figur viser et pinnidcirici-skal , seet ovenfra; man ser forskjellige linjer 
og striber i skallet, dannet af fremstaaende ribber og mellemliggende 
fordybninger. I fig. 1 A ser man den samme pinnularia fra siden. 
Skallet viser sig her sammensat af de omtalte to æskehalvdele, af 
hvilke den nedre griber ud over den øvre. I æskens indre ligger 
den levende cellekrop, som i denne fig. er udeladt. 
Hos andre planteceller kan i regelen cellevæggen vokse i stør¬ 
relse saalænge cellen er i live; eftersom cellekroppen tiltager i stør¬ 
relse ved optagelse af næring udenfra, saa vokser ogsaa væggen. 
Dette er ikke tilfældet hos diatomeerne. Deres cellevæg er nemlig 
ikke blot i formen, men ogsaa i den kemiske sammensætning betyde¬ 
lig forskjellig fra andre planters, idet den indeholder store mængder 
kiselsyre — det samme haarde, uforbrændelige stof, der som mineral 
gaar under navn af kvarts. Dette stof er svagt opløseligt i vand og 
fra våndet optages det af diatomeerne, for saa atter i fast form at 
afleires i deres skaller. Disse impregneres saa sterkt med kiselsyre, 
at de bliver ganske haarde og stenagtige, samt uforbrændelige. 
Gløder man nogle diatomeer sterkt paa et platinblik, saa forbrænder 
alt, undtagen den i skallerne indeholdte kiselsyre, der bliver tilbage i 
form af et skeiet, som fuldstændig har skallets form og som ofte viser 
meget smukke, fine tegninger, der ikke kan sees før glødningen. 
I fig, 1 er det netop et saadant skeiet, som er afbildet. 
Dette kiselskelet er det, som har skaffet diatomeerne navn af 
kiselalger og det bevirker altsaa, at cellekroppens vekst kun kan fore- 
