192 
og da delingen under gunstige forholde gaar meget raskt for sig, 
saa er formeringen meget hurtig. 
Der er flere eiendommeligheder ved denne formeringsmaade. For 
det første den, at en kiselalge theoretisk talt er udødelig. Naar de 
høiere organismer har levet en kortere eller længere tid, og har sat flere 
eller færre nye organismer ind i verden, saa gaar moderdyret eller 
moderplanten til grunde, dens legeme „tilintetgjøres“ og opspaltes i 
sine enklere bestanddele, kulsyre, vand o. s. v. Det er ikke tilfæl- 
det i kiselalgernes verden. Der er naturlig død en ukjendt ting; 
moderorganismen gaar helt og holdent over i de to nye væsener, den 
frembringer og der bliver intet tilbage, som kan dø og tilintetgjøres. 
Saaledes gaar formeringen for sig generation efter generation i uen¬ 
delig rækkefølge, og saaledes har den været fortsat i aartusinder. 
Men den ene af de to celler, som, dannes ved en kiselalges for¬ 
mering er bestandig og uundgaaelig noget mindre end modercellen, 
nemlig saa meget mindre som cellevæggen (skallet) er tykt. Det 
er en nødvendig følge af, at det nye skal altid opstaar inde i det 
gamle. Kalder vi skallets tykkelse for a saa vil længden af det ene 
af to nydannede individer altid være 2 ci mindre end længden af det 
gamle individ. Det andet vil derimod bibeholde den oprindelige stør¬ 
relse. Og naar saa den mindre af de to kiselalger atter deler sig, 
saa bliver det ene af de to nye individer atter 2 ci mindre end mode¬ 
ren eller 4 a mindre end det individ, som var udgangspunktet for vor 
beregning. Saaledes vil det gaa videre og videre og videre. Paa 
visse af stamtræets grene vil individernes størrelse uophørligt, om end 
langsomt, aftage, og derfor finder man ogsaa altid, at størrelsen varierer 
sterkt indenfor en og samme art. Yar der ingen grænse for dene 
minskningsproces, saa er det ikke godt at sige, til hvilken grad af 
lidenhed kiselalgerne kunde drive det. En saadan grænse findes der 
imidlertid, eller rettere sagt, der sættes med visse mellemrum en stop¬ 
per for minskningen. Dette sker ofte derved, at kiselalgens levende 
cellekrop uden videre forlader det skal, som hindrer dens vekst 
og derefter tiltager sterkt i omfang. Er denne saakaldte auxospore 
bleven tilstrækkelig stor, saa omgiver den sig med et nyt skalpar og- 
bliver til en sædvanlig kiselalge. 
Eller ogsaa kan auxosporen opstaa paa anden maade, nemlig ved 
sammensmeltning af to smaa cellekroppe, der begge forlader sine 
respektive hylstre, saaledes som fig. 3 viser. Ved a ser vi her, hvor- 
