193 
ledes hos to paa et underlag fastsiddende kiselalger, det øvre skal 
løftes i veiret, og cellekroppene begynder at krybe frem gjennem 
sprækken. Ved b er skallaaget aldeles afløftet, og cellekroppene har 
nærmet sig sterkt til hinanden, og ved c endelig er de sammensmel- 
tede til en stor auxospore. 1 ) Der foregaar altsaa i dette tilfælde en 
kopulation mellem to forskjellige cellekroppe; det vi har for os er 
et eksempel paa den enkleste form for parring, som idetheletaget 
kj endes. 
Kiselalgernes skaller 'ødelægges som allerede nævnt ikke engang 
ved sterk glødning. Porraadnelse modstaar de fuldstændig, og hvor der 
er en sterk vegetation af disse planter, der samler deres tomme skaller 
sig ofte i store mængder paa bunden. Om end kiselalgerne theore- 
tisk talt er „udødelige“, saa er det jo selvfølgelig store mængder af 
dem, som tilintetgjøres af ydre indvirkninger; store masser fortæres 
bl. a. af forskjellige lavtstaaende organismer, og med deres ekskre¬ 
menter kommer skallerne ud i våndet. 
c 
Fig. 3. 
Paa bunden, især af forholdsvis grunde ferskvands eller brak- 
vandsbasiner har disse skaller i tidligere jordperioder ofte samlet sig 
til betydelige lag af „kiselguhr u (infusoriejord), som den gjerne kaldes. 
Denne hvidagtige eller gulbrune jordart bestaar næsten udelukkende 
af saadanne skaller. Den forekommer som bekjendt i betydelige lag 
i Nordtyskland, Bøhmen og andre steder og i vort land særlig paa 
Jæderen. 
Kiselguhr har adskillig anvendelse som polermateriale („trippel u , 
særlig fra Bøhmen) til dynamitfabrikation og til isoleringsmateriale 
omkring damprør o. 1. Afleiringer af diatoméjord er derfor ganske 
værdifulde, og de smaa organismer har en ei ubetydelig praktisk be¬ 
tydning foruden den store interesse, som knytter sig til deres merke¬ 
lige naturhistorie. 
De ovale legemer tilliøire og tilvenstre er de afkastede skalhalvdele, 
der i denne fig. sees fra fladen istedenfor fra kanten. 
18 
