196 
næsten ganske upaaagtet og fik liden fremgang. Da der imidlertid 
kom nogle overordentlig tørre aar, og landmændene i det sydlige- 
Afrika som følge af total fodermangel led store tab af faarehjordeme 
fik man øinene op for resnltaterne af Kinnear’s strudsavl og foretog 
utallige forsøg med denne nye erkvervskilde. Mens der i aaret 1865 
kun fandtes ca. 200 tamme strudse i Kapkolonien, steg tallet i det 
følgende decennium til omkring 33 000, og nu for tiden vil man vel 
ikke tage feil, naar man anslaar mængden af farmernes tamme strudse 
til henved 100 000 stykker, som repræsenterer en formue af 100 mil¬ 
lioner kroner og tilfører landet store summer, thi over 10 millioner 
kroner kommer aarlig alene paa Kap for udførte strudsfjær. 
Paa grund af dette glimrende resultat har man ogsaa paa andre 
steder, hvor naturforholdene har vist sig skikket dertil, forsøgt at ind- 
føre strudsavlen og for størstedelen med et gunstigt resultat. I den 
australske koloni Yiktoria har det derværende akklimatisationsselskab 
indlagt sig stor fortjeneste i denne retning, i Ægypten har strudsavlen 
allerede i lang tid været meget almindelig, og i Algier har man lige- 
ledes for kort tid siden gjort anstrengelser i den retning. I Syd- 
Kalifornien har en dr. Protheroe, som i Kaplandet meget nøie havde 
studeret avlingsmaaderne, indført den afrikanske struds og dens avl 
er allerede i Guldlandets vidunderlige klima blevet meget in db ringende. 
Selv i La Plata staten og i Patagonien har man med held forsøgt at 
indføre strudsen fra Afrika og opdrætte den. 
Den væsentligste betingelse for, at strudsavlen skal lykkes, er T 
at den foretages under forhold, der mest muligt ligner fuglens natur¬ 
lige levevis. Strudsen er en steppebeboer og ernærer sig af græs,. 
frøkorn, smaadyr og lignende. Den gunstigste plads for en strudse- 
farm er et terræn, som dels bestaar af sandbund, dels af god græs- 
jord, da dyrene liker at tumle sig i sanden og lægger sine eg i smaa 
hulninger i den, mens det paa samme tid er meget fordelagtigt for 
trivselen, at de finder tilstrækkelig grøntfoder. Hvad den fornødne 
størrelse af strudsgræsgangene angaar, saa retter den sig efter jordens 
beskaffenhed, paa frugtbart jordsmon regner man for hver fugl 3 / 4 —1 
hektar, paa slettere terræn 1—l 1 / 2 hektar. Af stor vigtighed — især 
i egne som har regelmæssigt tilbagevendende, langvarige tørkeperioder 
— er tilstedeværelsen af et vandanlæg, saa man ikke kommer til at 
lide mangel paa grøntfoder. 
Parmen maa have en indhegnmg, som imidlertid ikke behøver at 
